Los) 
N 
Naar vore gamle Skrifter indeholder saa lidet om Myrmalmsmeltningen, der dog maa have været af stor Betydning og 
meget udbredt, forklares dette vistnok naturligvis derved, at denne Industri efter sin Beskaffenhed mest foregik i Odemarker og 
Skove oftest som Erhverv for fattige Folk i afsides Bygder (cfr. f. Ex. i vore Tider Fantefolkets Jernindustri), og at det derfor 
kun gav lidet Stof til Sagafortælling. Til Gjengjæld har imidlertid denne Erhvervskilde havt en mærkelig Levedygtighed. Samme 
Forklaring fremsætter allerede Snorre, der i Sverres Saga, Cap. 12, meddeler et ligesaa oplysende som malerisk Vidnesbyrd 
om hans Tids Opfatning af Myrmalmsmelternes ringe sociale Stilling og Livsvilkaar. 
»Jernberaland,« siger han, »er under Sveakongens Velde og var dengang (da Sverre kom did) endnu hedensk. De 
havde aldrig før seet en Konge komme i deres Land og var aldeles ukjendte med en Kongefærd. Det kunde saaledes næsten 
siges, at der fandtes neppe en Mand, som vidste, om en Konge var en Mand eller et Dyr; thi det var saare vanskeligt at færdes 
blandt saa uoplyst Folk.« 
Myrmalmens udbredte Forekomst, Tilvirkningens kunstlose Form og Myrjernets mange, for simple Brugsgjenstande 
gode, Egenskaber har været Aarsag til, at denne Smaaindustri paa flere Kanter af Landet har magtet at holde sig endog lige 
ned til vor Tid. Hiorthøy i sin Beskrivelse over Gudbrandsdalen (Kjøbenhavn 1785—1786) fortæller saaledes om Sognemæn- 
dene til Solliens Kapel (Sollien gjennemstrømmes af Atneelven, der gaar i Glommen, og ligger paa Grænsen mellem Gudbrands- 
dalen og Østerdalen), »disse Bønder ernære sig fornemmelig af Fæavl, saa og ved at virke Myrjern, hvoraf de smedde Hestesko, 
Hakker, Spader og Plovjern, som de sælger til andre Steder.« Ifølge samme Beskrivelse synes Sollimændenes smaa Grubeovne 
med Trækul og Haandbælge i enhver Henseende at have været en umiddelbar Fortsættelse af Forfædrenes Id og en direkte 
Overlevering fra Oldtiden, saameget mere som tilsvarende primitive Anlæg ere paatrufne rundt om i Landet paa Steder, hvor 
Malmsmeltningen 1 ældre Tider har været i Brug; men naar samme Fremgangsmaade bevisligen har holdt sig uforandret op 
gjennem Middelalderen, er der al Grund til at forudsætte, at den allerede ved Middelalderens Begyndelse var gammel i Landet: 
en Arv fra Jernalderens Begyndelse ligesom den med Myrmalmproduktionen nøie forbundne Kulbrænding; man er derfor her i 
det sjeldne og heldige Tilfælde, at Savnet af gamle Beretninger og Beskrivelser fuldt kan erstattes af senere Øienvidners 
Meddelelser. 
I 1728 skrev Ole Evenstad, »Lensmand og Bonde af Aamodt Præstegjæld i Østerdalen i Norge« en Afhandling om 
»Jernmalm, som findes i Myrer og Moradser i Norge« og Omgangsmaaden med at forvandle den til Jern og Staal. Prisskriftet 
vandt det kongl. Landhusholdnings-Selskabs 2den Guldmedaille og er et yderst interessant Aktstykke, idet man paa Grund af 
Forfatterens egen Indsigt i Sagen faar en sagkyndig kritisk Beretning baade om Arbeidsmaaden og Malmens Behandlirg. 
»Den Jernmalm, som findes i Bjergene,« siger Evenstad, »behøver mere kunstig og kostbar Behandling end Myr- 
malmen. Hin fordrer et ordentligt indrettet Jernværk, denne derimod ikkun en Blæsterovn, en almindelig Smedeavl (= Esse) 
og nogle andre næsten ubetydelige Redskaber. Myrmalmen er altsaa den, som Landmanden almindeligt bør betjene sig af og 
lære at behandle«, »om end hans (Evenstads) Opfindelse ligesaa lidt som andre Opfindelser har naaet Fuldkommenheden 
i Fodselen«. 
Selv stod altsaa Manden i den troskyldige Formening, at han meldte Verden noget nyt, medens Hovedinteressen ved 
hans Arbeide naturligvis er, at han som en sidste Mohikaner af Myrmalmsmelternes engang talrige Stamme med Kjærlighed og 
Troskab har samlet de gamle Overleverelser netop i rette Tid, da Kunsten holdt paa at dø og forsvinde. Ubevidst kom han 
derved til at bevare for Efterverdenen et paalideligt, tilrettelagt Materiale til Forstaaelsen af en lidet paaagtet, men betydnings- 
fuld Side af Oldtidens Liv og Haandværk. 
For ret at belyse den uomtvistelige Værdi, Evenstads Optegnelser maa have ogsaa for Kjendskabet til Jernmalm- 
smeltningen for 1000 Aar siden, behøves vistnok kun som Prøve at meddele hans »chemiske Analyse« af Malmarternes Egen- 
skaber: »Malmen tages i Munden og tygges lidet, den som er sod, og som setter sig i Klumper og klæber sig ved Tænderne 
er af bedste Slags, den samme er jernrig og tør. Den uden Smag er god, men ei rig. Den som smager af Salt, Spanskgrønt 
og Vitriol er uduelig.« Er ikke denne Recept en levende Oldsag? Kan der godt være nogen Tvivl om, at det netop var efter 
samme Methode, at f. Ex. Egil Skallagrimssøn gik frem, dengang han efter Udflytningen til Island gav sig til at prøve Myr- 
malmene i det nye Land? 
Evenstad lærer, at Myrmalmen er af hoist forskjellig Beskaffenhed, og at Smelteren derfor ikke alene maatte forstaa 
at vælge Malmen, men ogsaa at blande de ulige Sorter i passende Forhold. Stor Indflydelse har desuden Brændmaterialet 
og dettes Forhold til Malmen, Trækken, Ovnens Plads og Størrelse foruden mangfoldige ydre tilfældige Omstændigheder. Stor 
Øvelse og forsigtig Paapasselighed var derfor nødvendig saavel ved Raamalmens Behandling, som naar man af den fra Ovnen 
udtagne »Luppe« skulde udrense et nogenlunde ensartet til finere Arbeider anvendbart Jern. »Var Luppen tynd og fladagtig, 
da var Jernet smidigt og godt, men faldt den høi og tyk, da var Jernet haardt eller utæt og fuldt af Huller. Haardheden 
skyldtes Feil i Blandingen, Hullerne (Blærerne) Feil i Smeltningen« (Evenstad, Cap. 6.) I ethvert Fald maatte det udvundne Jern 
paa ny gjentagne Gange glødes og hamres, for at befries for indvendige Feil, og alene ved Omhyggeligheden af disse Processer 
