Lex} 
Ios) 
kunde Blæsterovnens og den hele Udvindingsmaades Ufuldkommenhed i nogen Grad afhjælpes. Da Oldtidens Jernarbeidere 
naturligvis var ligesaa fri for chemisk Indsigt som for theoretisk Forstaaelse af de naturlige Aarsager, hvorfor de gik frem paa 
den ene eller anden Maade, var den praktiske Øvelse og Erfaring deres eneste Læremestere. Og alligevel var selv for de dyg- 
tigste disse Betingelser ikke altid nok for at sikkre et ønskeligt Resultat, naar det gjaldt at fremstille et rent og virkelig godt 
Materiale, brugbart til finere Redskaber eller med en Staalgehalt der var nødvendig for Egværktøi. 
I Overensstemmelse med Samfundsforholdene i Norges Oldtid, hvor Almuens Livsvilkaar gjennemgaaende var afpasset 
efter den Fordring, at hver Bonde eller Familiefader eller idetmindste hver Gaard skulde omtrent hjælpe sig selv, synes ogsaa 
Jerntilvirkningen, hvor Forholdene tillod det, at have været et Fællesarbeide beregnet paa at tilfredsstille Behovet for en bestemt 
Tid inden en begrænset Kreds. Man maatte være betænkt paa at forsyne sig med Jern ligesom med Ved, Hø og andre For- 
nødenheder, men den sparsomme Anvendelse beviser bedst, at Vanskelighederne ved Udvindingen var tilstrækkelig store, til at 
gjøre Jernet sjeldent og kostbart, trods den ubegrænsede Tilgang paa Raamateriale. Ved Bygning af Huse kom Jern sjelden til 
Anvendelse, undtagen som Dørbeslag, ligesom i Stavekirkerne. Hjulredskab fandtes neppe, idet Arbeidsslæden var det sædvan- 
lige Kjøreredskab, og har holdt sig lige til vor Tid blot forsynet med Træskoning. Kom Hjulredskab en sjelden Gang til 
Anvendelse, benyttedes Akslen af Træ. p 
Ogsaa Agerbrugsredskaberne viser sig at have været faa og simple. Arden havde vistnok oftest Spids af Jern, til 
Slaat paa Indmark benyttedes Ljaa, ellers og til Skur den endnu almindelige Sigd eller Sjuru. Sadeltøi, som naturligvis fandtes 
paa hver Gaard og som hørte med til de sædvansmæssige Hjemmegaver for ethvert nygift Par, sees ofte at have været udsty- 
rede foruden med Mundbid af Jern ogsaa med mange Remspænder og Rembeslag. Ellers var det kun til de klinkbyggede Skibe 
og Baade, at Jern dengang kom til Anvendelse i større Mængde. Gjaldt det Skib eller Vaaben, sparedes der mindre paa Jernet. 
(Gokstadskibet, Møklebust Skibshaug.) I Storhaugens Fund 1886 (A. Lorange i Museets Aarsb. 1887, S. 11) forudsætter Rust- 
massernes Omfang et betydeligt Jernkvantum, vel nærmest under Skikkelse af Ankere. 
Hvor lidet selv en saadan Specialitet som Myrmalmsmeltningen og Jernets videre Behandling var istand til under 
Datidens Samfundsforhold at fremkalde en Arbeidets Deling eller Udviklingen af en Haandværkstand fremgaar af de sikkre 
Meddelelser, som er bevaret om, at i mangfoldige Tilfælde var det Smeden selv, der maatte skaffe sig det Raamateriale 
han havde Brug for, som det ogsaa den Dag idag sker hos Afrikas primitive Befolkning (se Stanley, gjennem det mørke Fast-* 
land).  Skallagrim, Landnamsmand paa Island, Son af Kveldulf Herse i Firdafylke og Harald Haarfagres uforsonlige Fiende, 
havde Ord for at være flink Smed. Se hans Vise om Smedning, Cap. 30 af Egils Saga. Men han havde paa samme Tid 
»raudablastr mikill«, og hans Trælle og Tjenere klagede over det strænge Arbeide, idet han ogsaa tilvirkede Jern tilsalgs. Han, 
der kom direkte fra Norge, havde efter al Sandsynlighed drevet paa samme Bierhverv ogsaa i sin gamle Hjembygd; thi hvor 
udbredt end Myrmalmen er, maatte dens ulige Godhed i Forbindelse med Adgangen til Brændmateriale og mange andre lokale 
Forhold nødvendigvis allerede tidlig gjøre Jern til et almindeligt Handels- og Byttemiddel. Dette sees ogsaa baade af de gamle 
islandske og af de gamle norske Love at have været Tilfælde. Saavel Gragasen (Anno 1118) som Jonsbogen (1281) og Bualög 
omhandler saavel »Blastrjarn« som »Fellujarn«. Ved Blastrjarn forstaaes formentlig raat Osmundsjern, Luppen i den Tilstand 
hvori den toges lige fra Blåstrovnen (cfr. Grågå8 Kaupab., S. 85) ved Fellujarn derimod omsmedet og renset Jern, hvoraf der er 
»fellt ok vellt allt pat, er deigt er«. Herom oplyser Evenstad, at det Jern, som kun er smeltet en Gang (Osmundr), altsaa det 
første Produkt af Malmen er uskikket til alt Brug, selv om det er af allerbedste Sort; thi vel lader det sig smede til grove Red- 
skaber, men naar det gaar i Stykker, lader det sig ikke sveitse sammen igjen. Det har endnu nogle fremmede Dele hos sig, 
hvilke det maa skilles ved, førend det bliver fuldkommen godt, hvilket kan ske ved Omsmeltning i Smedjen. Mange, endog 
Skjønnere, skulde, naar de se Blæsterjern af bedste Slags, vanskelig bedømme, enten det var omsmeltet eller ikke. Der kan 
altsaa ske store Bedragerier ved saadant Jern, dog er det gjerne blaaagtigt, naar det er omsmeltet. Formentlig er det til 
saadant Bedrag, der sigtes, naar Vestgøtabogen taler om »Jernblåsare, som sålja ondt jern« (Sveriges Medeltid 225 anm.). 
Men forresten var paa Island Prisforskjellen mellem begge Sorter ikke stor, en Vætt (80 %) af Blåstrjårn skulde 
gjælde 5 Øre = 30 Alen Vadmel, medens den tilsvarende Vegt Fellujårn verdsattes til 6 Ører = 36 Alen. 
I Kong Erik Magnussøns Retterbod af 1282 om Handel og Taxter i Bergen omhandles baade »valdresk jarn« og 
prensk jarn. I et Forlig af 1277 mellem Magnus Lagabøter og Erkebiskop Jon i Throndhjem fastsættes Tiende af Jern, 1 af 20 % 
(Thr. Vidensk. Skr., VIII, S. 505) og i et af de merkelige Breve som er bevaret fra Biskop Haakon i Bergen meddeles under 14de 
Oktober 1338 følgende karakteristiske Tidsbillede: vi vilde gjerne i vor store Trang bede Eder (Stavangerbispen Erik) at 
overlade os en Læst (12 Sk%) Jern for fuld Betaling i enhver Henseende, som skal erlægges, naar som helst I kræver det. 
Vilde I gjøre saa vel mod os, da ønskede vi helst at kunne modtage det her af Eders Svende, der nu med det første kommer 
fra Sogn!). Helst vilde vi have »teint jarn«, dog ogsaa gjerne »lurks jarn«, saa meget som I synes at kunne undvære (Samlinger 
1) Hvor der f. Ex. i Engdalen i Gaupne Annex til Lyster (Budstikken 1824 Sp. 552—553) endnu er Spor af Smelteovne, hvortil Myrmalmen 
skal være ført i fordums Tid. Neumann oplyser sammesteds, at Fjeldene eller Stenene i Nærheden indeholder Grafit. Men om Grafiten ved Jernsmeltning 
har været brugt af de gamle er vel mere end tvivlsomt. 
