34 
til det norske Folks Sprog og Historie, V. 131). Under iste September 1340 skriver han til Rigsraad Paal Eriksson i An- 
ledning Bygningen af et Skib: »Jern er meget vanskeligt at overkomme« (l: c. S. 154) og under 17de samme Maaned erkjender 
han Modtagelsen af 21/, Skippund Jern sendt fra Abbeden i Tautra (i Frosten, nordre Throndhjems Amt) (1. c. S. 155). I 
Quirini mærkelige Optegnelser over sit ufrivillige Ophold paa Røst i 1432 siger han, at Jern er blandt de Varer Nordlændingen 
tiltusker sig i Bergen for sin Fisk; dette tyder dog neppe paa, at Jernindustrien var saa lidet udviklet nordpaa, men hænger 
vel sammen med Nordlændingens særegne Handelsforhold i Bergen. Throndhjemsjern nævnes jo gjentagende i Bergenhus's 
Kongsgaards Regnskaber endnu saa sent som 1518 (norsk historisk Tidsskrift, 2R., 3 B., S. 119 0. f.). I disse samme Regnskaber 
for 1516—22 er opført »1600 Osmundsjern, der blev tildømt af Sven Skrivers Jagt over Strand, fordi han kjøbslog i Jørgens 
Len uden hans Minne« (historisk Tidsskrift 2 R., 2 B., S. 298). Ved disse 1600 Jern menes vel det samme, som naar det i forannævnte 
Kaupsetning for Island (1413—1420) sættes et Hundrede Fisk som Værdi for et Fad Jern, hvori tælles 400 Stykker.« I et 
Diplom fra Valders Anno 1337 nævnes 400 Jern, 1 et fra Gudbrandsdalen Anno 1345 fem Hundrede Jern (Diplom. norv. II, 
S. 225 og 271). I et Regnskab for Mariakirken i Oslo 1372 nævnes ligeledes fire Hundrede Jern (Diplom. III, S. 378) ogi en testa- 
mentarisk Bestemmelse dateret Stavanger 1308 beregnes tre Hundrede Jern for hver brændt Mark. Men om hvor stort hvert 
af disse Osmunsstykker var eller skulde være, haves neppe nogen nøiagtig Oplysning. Hverken Raalupper eller saadanne be- 
stemt tildannede Stykker vides hidtil paatrufne. Derimod synes Værdien at have været omtrent 24 Stykker for 1 Øre, dog 
naturligvis vexlende efter Tid og Sted. Endvidere fremgaar af Evenstads Meddelelser, at man i denne Form af Raamaterialet 
havde Garanti for, at Jernet var Fellujarn, altsaa omsmedet og fuldt brugbart. I 8de Cap. skriver han nemlig, at naar Blastr- 
jarnet skal videre bearbeides, sker dette bedst 1 en Smedesse.  Klumpen holdes tæt over Vindstrøget og falder ned i Avlen. 
Jo fladere Klumpen er desto bedre. Denne Klump tages strax op med Tangen og paa en stor Sten holdes paa Kant og 
hugges i Stykker, »som man vil have dem. 
Da Skallagrim var i Forlegenhed for en til dette Brug passende Sten, var det, at han dukkede og hentede sig fra 
Havets Bund den Sten, der endnu i forrige Aarhundrede paavistes paa hans gamle Smedietomt. Meget Slagg laa omkring, 
men det er naturligvis urigtigt, naar den er bleven kaldt hans Ambolt. Thi Ambolten var, som Fundene viser, allerede i 
Vikingetiden af samme Materiale og af omtrent samme Konstruction som i vore Dage. 
Men ellers gjælder om Jerntilvirkningen det samme som om Kulbrændingen: Arbeidet var ikke saa let, som man 
har været tilbøielig til at tro. Begge Operationer krævede baade Paapasselighed og Erfaring og mislykkedes gjerne ved den 
mindste Forsømmelighed. 
Foran er nævnt, at der paa mangfoldige Steder omkring i Landet, helst i Fjeldbygderne, er bevaret Mærker og 
Minder efter den gamle Myrmalmsmeltning. Øverst i Telemarken, omkring Gaustad og Tinnfjeld har været stor Virksomhed, 
og efter Sagnet mødte her Folk fra Hardanger frem med Korn og Salt m. m. og tilbyttede sig Jern. Peder Claussøns Norges 
Beskrivelse, S. 299 (G. Storms Udgave) siger: »Udi denne Ort hafue de i gammel Tid veldet Jærn oc haft Jærnhytter, huilcke 
nu ere ode«. Myrmalmsmeltningen paa dette Sted var følgelig allerede ophort før hans Tid, altsaa før Aar 1600. I Silgjords 
Beskrivelse 1786 fortæller Wille, at Møstranden med alle Ødegaardene i det øverste Annex vise Spor af dette Slags Arbeide; 
thi man ser der temmelig dybe Grave i Høier og paa Sletterne, hvor de har opgravet Malmrøde eller Myrmalm, saa og smaa 
Grave, omtrent 2 Alen i Tværmaal, paa Bunden belagte med Sten og omringede med en liden Mur, hvori Smeltningen er 
skeet. Levninger af de til Smeltningen brugte Kul fandt man der, for nogle Aar siden, ved at grave i en Hoi begroet med 
Mos, hvorunder var en Kulmile i frisk og god. Stand. Til Smeltningen har de utvivlsomt brugt Pustere at blæse med, og 
bevæget samme med Hænderne, siden Smelteren blev kaldt Jernblæseren og Jernet Blæst-Jern. Endnu tydeligere sees dette 
af den megen Schlag, som Bønderne kalde Sinner-Steen, og som findes alene i og omkring disse murede Grave« (Silgjords 
Beskrivelse, S. 90—91). Paa Fjeldet mellem Gol og Valders er det paa samme Maade, men i 1743 skriver Wiehl i topogr. 
Journal, at »nu er der ingen, som forstaar at brænde saadant Jern ei heller har nogen i lang Tid i dette Fogderi kunnet 
dermed«. I Sollien under Ringebo Præstegjæld var derimod, som foran nævnt, Driften i fuld Gang endnu i 1785. Hiorthøy 
(2den Del, S. 134) har tydeligvis selv været Tilskuer, idet han ogsaa beskriver Fremgangsmaaden. Myrmalmen i sin raa 
Materie opkastes i smaa Dynger, at Vandet kan aflobe, derefter henlægges den paa et stort Baal og brændes eller rustes. Efter 
at den saaledes har gjennemgaaet Ilden, lægges den i en dyb Hule med Kul under og overblæses den saa længe med Haand- 
bælger at den bliver til en samlet Masse. Af et Læs rustet Malm kan faaes 9 BØ rent og godt Jern, naar Malmen har været 
rig og god. Men ellers giver naturligvis Evenstad den bedste Underretning om alle Arbeidets Enkeltheder. 
Han angiver Kjendemærkerne for Malmens Forekomst. Til Eftersogningen, der bedst lader sig udføre paa nyfrossen Is, 
bruges et Spid af Jern 1!/, Alen langt med Haandtag. Gaar det tungt ned, kan man være vis paa at have fundet Malm. Denne 
er af mange Slags, men ved Øvelse lader den sig bedømme efter Farve og øvrige Skikkelse. Dersom Stykkerne ere runde og 
flade, er det godt Tegn. Den sorte har for lidet Smeltevæsen eller flydende hos sig og maa derfor blandes; sort Malm i fine 
Splinter eller Naale giver koldskjørt Jern som springer i Stykker, naar det er koldt. Rød og gul af rund og flad Form er god 
| 
| 
j 
| 
| 
