35 
og kan smeltes-uden Blanding, lys- eller mørkebrun maa derimod blandes. Graa og grov er tør og jernrig, men maa blandes 
med mere flydende Arter; grøn er ubrugelig. 
Som Kjendemærker anbefaler han desuden, som før anført: »Malmens Smag:<. 
Den bedste og rigeste Malm findes gemenligen i de Myrer, der helde mod Solen. Jo renere den optages, desto 
mindre Slagge. Naar den er optaget, er Røstningen, Rensning ved aaben Ild, det næste Arbeide. Det fordrer megen Omsorg 
at faa Malmen jævn og tilpas brændt, dog kan to øvede Karle i en Uge optage og røste saa megen Malm, som man siden 
kan smelte i 4 å 5 Uger. Ffterat Malmen er røstet, taaler den ikke at blive vaad eller fugtig og i Malmboden bør hver Sort 
Malm lægges for sig. 
For Smelteovnens Bygning giver han følgende Raad: den bør opføres i eller ved Skoven for Vedens Skyld, i et 
lidet Bakkeheld helst mod Syd paa tør Grund og med tre Tømmervægge, idet Bakken danner den fjerde. Væggene bør være 
skraanende, 21/, Alen hoi og 33 Alen i Firkant: Inden i Tømringen fyldes med Sten omtrent % Alen høit, der ovenpaa 
lægges en flad Sten, Bundstenen, og rundt om denne fyldes med Sten og Sand tæt. Derpaa opføres en rund Mur af flad- 
agtige Stene og tilberedt Ler, adskilt fra Tømmervæggen ved Sand. Den inderste Mur beslaaes med Ler. Foran Ovnen 
anbringes to Blæsebælge!) for at sikkre jævn og stadig Blæst*. Forinden Malmen smeltes, maa den knuses som Sand. An- 
vendelse af Trækul istedetfor tør Ved befordrer Smeltningen, men Blæsten maa da være langsom og særdeles jævn. 
Overflod paa Ved og Trækul var i det hele en Hovedbetingelse for den gammeldags Jerntilvirkning, og det er neppe 
Tvivl om, at denne Industri paa mangfoldige Steder, f. Ex. paa Island, langs den norske Vestkyst o. s. v., mægtigt har bidraget 
til Skovenes Ødelæggelse. Men overalt, hvor Trævirket blev for kostbart, maatte Raudablasteren ophøre eller fortrække. 
I Jylland var saaledes Tilvirkningen af Jern paa sine Steder saa betydelig, at Bønderne svarede Landgilde deraf lige ned til 
Christian III's Tid, men da synes den at have været paa Hældingen, idet Mangelen paa Skov har standset Tilvirkningen (Allen: 
de tre nordiske Rigers Historie, IV, S. 81). 
Paa Sjelland synes man at have faaet sit Jern væsentlig fra den anden Side af Sundet, hvor der ifølge Hans Hilde- 
brand, skal findes Myrjern i næsten alle Landskaber, og hvor Produktionen, idetmindste i den senere Middelalder, var af stor 
Betydning, og med stort Overskud til Export. Blandt de Velgjerninger, Absalon viste Klosteret i Sorø, var ifølge Scr. Rer. 
Dan., Tom. IV, S. 471, at han 1197 skjænkede det Byen Toager i Halland, hvor de kunde faa Bygningstommer samt koge 
Salt og virke Jern. 
Saaledes som Evenstad godtgjør havde først og fremst Malmens egen Beskaffenhed, men dernæst mangfoldige andre 
Omstændigheder Indflydelse paa Jernets Godhed. 
Allerede Plinius (XLI) udtaler den samme Erfaring: paa nogle Steder, siger han, er det Ertsen, der giver Jernet dets 
Godhed, paa andre er det Arbeidsmaaden og tildels Vandet, hvori Jernet hærdes. 
Pontoppidan i sin Norges naturlige Historie 1752, S. 328, meddeler, at paa Vinje paa Vos var Myrmalmen af den 
Beskaffenhed, at Jernet blev i ualmindelig Grad staalblandet og derved fortrinligt »til at gjøre gode Øxer, Leer, Knive og 
deslige af«. Otti Aar før Pontoppidans Forfatterskab, altsaa 1673, kom Tydskeren Braem, paa en Reise fra Vik i Sogn, gjennem 
disse Trakter og har i sin Dagbog antegnet, »at paa Veien fra Mørkdalen til Vos, mellem Bygd og Mølster, boede en Smed, 
-som af en sær Grus, han tager udi en Morads paa Fjeldet, gjør godt Jern, som lader sig vel arbeide (Norske Mag., II, S. 469). 
Paa dette Sted holdt Myrmalmsmeltningen sig lige til Begyndelsen af vort Aarhundrede, og paa Gaarden Aarmot øverst i 
Mørkdalen, vises endnu Smedjen og forskjellige Gjenstande efter den sidste Myrmalmsmed, ligesom Sagnet gaar, at det væsentlig 
var fra Raudeeggen, at Malmen blev hentet. I Sollien i Østerdalen var det især til Hestesko, Hakker, Spader og Plogbeslag, 
at Jernet blev anvendt. Evenstad udtaler sig i samme Retning: »vil man smelte den røstede Malm til Staal i Blæsteren, maa 
benyttes Kul. Al den smeltede Malm, som Vindstrøget rækker, bliver ikkun Jern, som maa hugges fra Staalklumpen, naar 
den er optaget, og førend den sveises eller bankes. Af en saadan Smeltning paa 15 Potter Malm, har jeg faaet 18 % godt 
stærkt Staal mest tjenligt til Øxer og andre saadanne grove Redskaber. 
Om de norske Øxer. 
Denne Anerkjendelse af det norske Myrjerns Tjenlighed til Øxeblade kan følges tilbage lige til Vikingetiden, »fra 
Nordmændene fik Irlænderne deres Oxer« (Girald. Cambr., Topogr. Hibern., II, S. 43; Worsaae, Minder, S. 73), og i Olaf den 
1) Katalanerne har til alle Tider frembragt Blæsten ved Vandkraft i sine saakaldte »trompes«. 
2) Cfr. Blæseredskabet paa Hyllestadportalet. 
