36 
Helliges Saga, Cap. 264, har Snorre optegnet et Sagn, der giver en god Veiledning til Forstaaelse, baade af det i Vesterlandene 
almindelige Udtryk secures danicæ og af Angelsaxernes Smedefærdighed. Snorre fortæller: at Kong Knut den Mægtige sendte 
Bud til Kalf Arneson om, »at han skulde sende ham tre Tylvter norske Øxer, som maatte vere udvalgte og gode«. 
Det er endog Grund til at tro, at det var fra Vikingerne, at Angelsaxerne optog Øxen som Vaaben, thi man har 
neppe 8 Øxer fra angelsaxiske Grave fra Hedningetiden (Lindenschmit, S. 203). I alle Fald oplyser Freemann, I, S. 300, at 
første Gang Øxen omtales som Stridsvaaben i Angelsaxernes Hænder, er hos Besætningen paa det Skib, som Godwin Jarl 
skjænkede Kong Hardeknut (Steenstrup, Norm., III, S. 376). Paa dette Skib var 80 Krigere, hver i tredobbelt Brynje og delvis 
forgyldt Hjelm, Skjold med gylden Bukkel og gyldne Nagler, og Spyd; ved Beltet hang det sølvhjaltede Sværd og over venstre 
Skulder den danske Øx indlagt med Sølv og Guld. Ogsaa i Meyrick ancient Armour, Vol. III, Glossary, forklares Udtrykket 
danske Øxer, secures danicæ, saaledes: det er Øxer oprindelig brugte af Danerne (the Danes = Vikingerne), men siden af 
andre Nationer. Fra Knuts Tid blev nemligs »Danerne« Fællesnavn for de nordiske Vikinger paa England, ligesom >»den 
danske Tunge« blev Fællesbetegnelse for de nordiske Sprog. Dobbelt mærkeligt bliver det derfor, at kun 24 Aar efter Harde- 
knuts Død i Slaget ved Hastings, kjæmpede »Saxerne alle med Øxer«1). Dette siges udtrykkelig af Mathæus Paris, (Hist. angl.) 
og stemmer ogsaa ganske godt overens med Bayeuxtapetets Fremstilling. 
Blandt Frankerne synes Forholdet at have stillet sig anderledes. Stridsoxen, la francisque, en Ox med kort Skaft 
(Viollet-le-Duc, Dictionnaire du mobilier, V, S. 362, VI, S. 1) var hos dem af gammel Oprindelse, og bar deres Navn. Imid- 
lertid synes Øxen hos dette Folk ikke at have holdt sig som Vaaben længere end henimod Merovingertidens Slutning. I Karl 
den Stores Kapitularier nævnes den ikke engang blandt de lovbefalede Vaaben. b 
Senere kom Øxen igjen i Brug, og da hentedes den fra de Danske (3: Nordmænd) og kaldes afvexlende »hache 
noresche« eller »hache danoise« (Viollet-le-Duc, VI, S. 7, efter Roman de Rou V: 13391 og VI, S. 1, efter Joinville, Hist. de 
St ouiss Ss. 125): 
I ethvert Tilfælde er det klart at Øxen var Fodfolkets selvskrevne Vaaben: Irerne brugte den med en Haand, Vikin- 
gerne med begge Hænder, uagtet Legemet derved blev farlig udsat, da Skjoldet maatte kastes paa Ryggen. Paa Bayeux- 
tapetet, det berømte Slagmaleri fra sidste Halvdel af XIte Aarhundrede har Krigerne paa begge Sider det samme store tvæ- 
eggede Sværd. Men i selve Kampen er det kun Normannerne der gjøre Brug af dette Vaaben. Saxerne foretrække tydeligvis 
at bruge Øx, medens de normanniske Ryttere storme frem med dragne Sværd. Matthæus Parisiensis, Hist. angl., siger netop: 
»Prelio apud Hastingas Saxones pedites omnes cum securibusc. 
Dengang Vikingerne begyndte sine Overfald var vistnok Øxen deres almindeligste Vaaben. Gjennem hele Vikinge- 
tiden og endnu længer holdt den sig i Norden som et almindeligt og yndet Vaaben. Den gav Erik Haraldssøn Hædersnavnet 
Blodøxe. I Lyrskogsslaget, hvor Magnus den Gode vandt sin lysende Seier over Venderne, gik Kongen selv i Spidsen væbnet 
med Faderens Øx »Helc, og i mange af Norges Fjelddale var det endnu i forrige Aarhundrede almindelig Skik, at Mændene 
paa Reise eller i Forsamlinger mødte frem med Stridsøx i Haanden; Kirkerne filk et eget Rum »Vaabenhuset« hvori Almuen 
pligtede at nedlægge sine Vaaben, specielt Øxerne, naar den mødte til Gudstjeneste. 
De i Gravfundene forekommende Øxeblade vise temmelig afvigende Former, men udmærke sig i Regelen ved 
nøiagtige Linier, om man end i de traadagtige Aarer, der følger Conturerne nedover mod Eggen, ligesom tydeligt kan gjen- 
kjende den deigagtige Klump, hvoraf de er udsmedet. 
De mest udprægede har forholdsvis lang, kegleformet Eg, hvis øverste Del er tykkere end Halsen, hvorved dannes 
en Afsats paa Bladets Sider. Skafthullet er triangelformet med spidse Holdhager. Formernes Mangfoldighed giver al Grund 
til at tro, at de ikke sjelden fint formede Stridsøxer er en selvstændig under Vikingetiden foregaaet Udvikling af den sæd- 
vanlige Arbeidsøx. 
Men af den Omstændighed, at Myrmalmen paa enkelte Steder gav Jern, der passede for Øxeblade og andre 
grove Redskaber, følger ikke, at den i Almindelighed var tjenlig til Egværktøi. Endog Øxebladene synes gjennemgaaende at 
have været tarvelige. Selv om man ikke stiller Fordringerne saa hoit, som Skallagrim, der vrager Kong Eriks Gave fordi den 
giver sig i Eggen ved at støde an mod Stenhellen, over hvilken han med et Hug havde hugget Hovedet af to Oxer; hele 
Eggen sprang af og den revnede heltop i Hærdningen (Egils Saga, S. 37). Od Klyve, en erfaren Bondemand paa Vos, har 
undersøgt forskjellige hauggravede Vikingeøxer i Bergens Museum, men ikke fundet Staaleg i nogen af dem. Flere har han 
»tættet« under Hammeren og derpaa glødet, men ikke i noget Tilfælde har Eggen vist sig modtagelig for Hærdning, selv hvor 
der tydeligt sees at være indfældt et særskilt Egstykke. 
1) Vikingernes Kampmaade med Sværdet er bl. A. ogsaa bekjendt fra Ragnarkvadet. 
