WwW 
NI 
I det hele vil det vistnok vise sig, at ved Undersogelser om Oldtidens og specielt Vikingetidens hjemlige Smede- 
kunst, vil det være det sikkreste Middel til at komme Sandheden nær, at legge Maalestokken efter hvad vore Landssmede be- 
visligen har leveret, specielt i de Egne, hvor den gammeldags Tilvirkning og Nyttiggjørelsen af Myrjernet har holdt sig længst. 
Paa disse Steder synes Traditionen at maatte have bevaret al den Indsigt og Færdighed, som den gjennem Aarhundrederne 
fortsatte lokale Production kan have givet Anledning til. Ikke alene har Raamaterialet uforandret været det samme, men ogsaa 
i det store og hele de Vilkaar, hvorunder Smedehaandværket har været drevet og de Fordringer, som har været stillet til Arbeidet. 
Hverken politiske eller sociale Forandringer kan fornuftigvis have fundet Anledning til at øve nogen indgribende Indflydelse 
paa denne Bedrift. Gjennem hele Middelalderen vedblev den ligesom i Vikingetiden at være et Smaahaandværk, og skulde der 
være nogen Forskjel mellem Oldtidens og den senere Production i teknisk Henseende, synes det rimeligere at forudsætte nogen 
Fremgang end et større Tilbageskridt. Men som allerede nævnt er der al Grund til at antage, at den hele Jernindustri har 
holdt sig ligesaa mærkelig uforandret som Myrmalmsmeltningen og Kulbrændingen. Ligesom endnu paa Island har der i de 
norske Bygder ligetil det sidste i Regelen været en Smedje paa hver Gaard, hvor da en eller flere af Gaardens Folk har for- 
staaet Smedekunsten til Husbehov, det vil sige, saavidt, at de nødvendige Gaardsredskaber og andre simple Smaaarbeider 
kunde blive udførte alt efter Evne og Øvelse af enten hjemmesmeltet eller indkjøbt Jern. Men ved Siden deraf har der ogsaa 
i Norge, som paa Island, gjerne været Bygdesmede, som enten paa Grund af særlige Anlæg eller god Undervisning, var i 
Besiddelse af større Indsigt, og som derfor i mere eller mindre Grad gjorde Smedehaandværket til Biindtægt og selvfølgelig arbeidede 
for Salg. Allerede Grågåsen fastsætter saaledes Prisen paa Ljaablade: »staalsatte, 1 Alen lange, 18 Øre vægtige og tilfilede 
indtil Staaleggen, skal svare 3 til 2 Ore«. I mange norske Bygder kan paavises bestemte Gaarde, hvor Smedehaandværket har 
været drevet af en enkelt Slægt, »saa langt op i Tiden som nogen kan mindes«, og hvor altsaa hvert nyt Slegtled har kunnet 
høste Nytte af de ældres Erfaringer. Ofte har disse Mestersmede drevet hver paa sin Specialitet enten Tolleknive eller Øxe- 
blad, Sigd og Ljaablade, og har da som i gamle Dage gjerne havt Ord for at have kjendt en eller anden Hemmelighed i 
Behandlingen, især i Hærdningen. Men baade Fund og alle sikkre Beretninger samstemmer i, at Virksomheden væsentlig har 
været indskrænket til de for Hverdagslivet nødvendige simple Redskaber, og at vore gamle Smedes Kunstfærdighed, ligetil den 
Tid, da Staal blev en Handelsvare, tilgjængelig for alle, fandt sit høieste Udtryk i saadanne Arbeider som snirklede Kiste- og 
Dørbeslag, hvortil velbehandlet Myrjern paa Grund af sin Seighed og Bøielighed i særlig Grad indbyder. Endnu da man 
omtrent ved Aar 1500 her i Landet begyndte at anvende Vandkraften til Sagning af Trælast, laa den største Vanskelighed i 
at fremstille et tjenligt Sagblad. Af Mangel paa brugbart Staal og vistnok endnu mere af Mangel paa Sagfile, vedblev Vand- 
sagblade hos os ligetil vort Aarhundredes Begyndelse at være af simpelt Smedejern og tildannede under Hammeren (cfr. Vogt: 
om Norges Udførsel af Trælast i ældre Tider, Norsk hist. Tidsskrift, 2den R., V, S. 108). 
Rundt om i Landet er der fundet bortgjemte Samlinger af Jernsager, der efter sin Art maa antages at være omrei- 
sende Smedemesteres Forraad. I Aarb. 1877 omhandler Prof. Rygh dette Slags Fund, forklarer dem paa samme Maade og 
opregner Indholdet i de største og mest betegnende. Paa Strand i nordre Aurdal: en Mængde Sigdblad; paa Aarok i Nisse- 
dal 18 Ljaablad (se ovenfor). Paa mange Steder Vævtyngder i hundredevis f. Ex. paa Lunke i Øier 500 Stykker i Bundter paa 
20; paa Trøningsdal i Romsdal 6 Jordhakker o. s. v. Sværd forekommer ikke i nogen af dem, men netop de samme Slags 
for Landhusholdningen nødvendige Redskaber, som vi ovenfor har hørt var Gjenstand for den til Salg beregnede Tilvirkning paa 
Vossestranden, i Gudbrandsdalen og paa alle de andre Steder, hvor Myrmalmen var god og let tilkommelig. Hvad Udførelsen 
angaar er den gjerne gjennemgaaende tarvelig. Hestesko f. Ex. fra Vikingetidens Slutning og fra den ældre Middelalder ere 
alle »daarligt arbeidede«. Rygh: Norske Oldsager, Text, S. 31. 
I Njaals Saga fortælles om den ondsindede Hedinn fra Øfjord, »der red omkring paa hele Island for at sælge, hvad 
han havde smedet,« det vil naturligvis sige alle Slags almindelige Redskaber og Smaating. Og naar det om Skallagrim berettes, 
at han om Vinteren drev ivrigt med at smelte Jern af Myrmalm, og at han havde mange Haandlangere, idet han vilde drive 
Arbeidet med Kraft, er der al Grund til at forudsætte, at hans Virksomhed gjaldt samme Slags Varer. Forbindelsen tillader 
neppe engang nogen anden Forklaring. Og dog er den samme Beretning jævnligen benyttet som Bevis for, at Skallagrim var 
Vaabensmed, ja, hvad mere er, som Bevis for Rigtigheden af den hidtil almindelig: udbredte Formening, »at i Vikingetiden sme- 
dede hver Mand sine Vaaben,« selv Konger og Hovdinger, en Paastand, som herefter vil betegnes som aldeles uhjemlet og 
modstridende mod ethvert Faktum. 
Sagaen omtaler ikke med et Ord, at Skallagrim smedede Vaaben, og i det hele nævner de gamle Optegnelser saa 
yderst sjelden noget om Smedning af blanke Vaaben, at det næsten vilde være uforklarligt, saafremt de norske eller islandske 
Mestere virkelig havde befattet sig dermed. 
Jeg har Grund til at tro, at man endog forgjæves skal søge efter et eneste Sted i de historiske Sagaer, hvor der for- 
tælles om Smedningen af et indenlandsk Sværd eller om nogen, der roser sig af et Sværd, som han selv har udført. 
