pee! 
Selv naar Vermund Rolvssøn fra Moldatun (Moltun i Ørlandet, Moldagnups Hjem), paa Nordmøre, staar i sin Smedje, 
beretter om sine Bedrifter og kvæder for sin Træl: 
én mod elleve 
ene jeg var. 
Bane jeg gav dem, 
blæs kun videre. 
Landnama Saga IV, S. 12, er der intet som berettiger til at antage, at han var Vaabensmed. 
Allerede dette maatte vække Betænkeligheder ligeoverfor den tidligere Paastand om, at alle Vikingetidens Sværd 
skulde være af sikker nordisk Oprindelse. Men desuden, ved Siden af denne Sagaernes Taushed om indenlandsk Vaabentilvirk- 
ning, mangler det ikke paa indirekte Oplysninger om det sande Forhold. Havde Skallagrim forstaaet Kunsten at smede Sværd 
maatte han vel først og fremst have arbeidet et godt for sig selv; men hans Sværd Dragvandil havde nok som tidligere anført 
anden Herkomst at opvise end den islandske Strandsmedje. Dragvandil gik i Arv til hans stridbare Søn Egil, der desuden 
eiede Sværdet Nad (Slange, altsaa vistnok en damasceret Klinge) som han havde faaet i Kurland foruden det prægtige Sværd, 
som Kong Myrkjartan havde skjænket sin Dattersøn Olaf Paa og som denne ved sit Bryllup skjænkede til Vennen Egil. Og 
saafremt der i Oldtiden paa Island var bleven hjemmearbeidet gode Sværd eller saafremt overhovedet saadanne paa den 
Tid havde været at faa for Penge, hvorledes kunde det da tenkes, at Storbonden Ingemund, bekjendt for sin Retsindighed, 
skulde have ladet sig friste til svigagtigen eller med beregnet Overleeg at fravende sin Gjæst, Ravn fra Norge, det gode 
Sværd, denne havde skaffet sig i Viking. -»Ingemund bad om at faa se paa Sværdet, drog det ud og fandt da, at det var 
endnu bedre, end han havde tænkt, hvorfor han spurgte, om Ravn vilde sælge det. Men Ravn svarede, at han ikke var i 
den Pengetrang, at han behøvede at sælge det, han kunde desuden endnu komme i den Nødvendighed at behøve gode Vaaben.« 
Da var det, at Ingemund lokkede ham ind i Hovet, hvorved Ravn havde forbrudt Sværdet. Dette fik siden Navnet »Ættar- 
tange« og blev en »Ættargripr« (Familieklenodie) i Ingemunds Slægt. Hans Søn Jokul bar det ved Lege og Hestekampe, men 
Thorstein ved Thing og Lovmøder. 
Eller vilde der være nogen Rimelighed for, at Gisle Surssøn, Hersesønnen fra Surendalen, vilde have gjort sig til 
Meneder og Ransmand for at tilvende sig det udenlandske Sværd, som hans Broderkones »i Krig fangne Træl« velvilligen havde 
laant ham, dersom nogen i hans Hjembygd kunde have smedet ham et ligesaa godt Sværd? 
»Han drog Sværdet af Balgen, betragtede Klingen og sagde: det er let at se, at en slig Kostbarhed maa være kom- 
men fra fornemme Folk.« 
Sværdet havde tilhørt Gamle, Erik og Gunhilds ældste Son. Et godt Sværd var en værdig Kongegave baade til og 
fra en Konge, især naar det var et af de tidtnævnte med gyldent Hjalt. Da Vikingkongerne Sigfred og Halfdan »svor paa sine 
Vaaben« ved Fredsslutning 873, skjænkede de et saadant Sværd til Ludvig den Tydske. I Samtidens Testamenter er Sværd 
jævnligen særskilt nævnte, og paa Grund af deres Sjeldenhed og Værd kom de til baade i og udenfor Norden at danne en 
vigtig Del af Kongernes »Skatte« og rørlige Formue. I det gamle Atlekvæde roser Gunnar sig af at have syv Kister fyldte 
med Sværd. Ottende Juledags Aften skulde Olaf (den Hellige) uddele Gaver til sine Mænd. Han gik da til et Hus, hvor hans 
dyrebareste Klenodier forvaredes og her stod ikke faa guldhjaltede Sværd. (Snorre: Olaf Helliges Saga, S. 172.) 
Der nævnes tidt og ofte, at de nordiske Konger i Vikingetiden havde Kunsthaandværkere, Guldsmede o. s. v. iblandt 
sine Omgivelser, men ingen af de gamle Sagn eller Optegnelser har noget at berette om indenlandske Vaabensmede, der havde 
at sørge for Skatkammerets Forsyning med tvæeggede Sværd. 
Om tidtnævnte Skallagrim fortælles fremdeles, at da han blev hauglagt, fik han ikke alene en Hest og sine Vaaben, — 
men ogsaa sit Smedeværktøi med i Graven. Uheldigvis blev der intet fundet, da den saakaldte »Skallagrims Haug« blev under- 
søgt i 1866, men her i Landet er fuldt op af yngre Jernalders Gravfund, hvis Indhold nøie svarer til det Skallagrim medgivne 
Gravgods. Dette Slags Fund fortjener vistnok særskilt Opmærksomhed ved Bedømmelsen af den hjemlige Haandværksdygtighed 
i Vikingetiden. Derfor har vi troet, at det vilde være af Interesse at gjengive saadanne Illustrationer til nærværende Text paa 
Tab. VIII. De bekræfter de gamle Beretninger om, at Smedearbeide var en yndet Idræt endog for hgitstillede Mænd, men 
betragter man de haugfundne Smederedskaber selv, vil deres tarvelige Udførelse, deres ofte baade skjæve og unøiagtige Former 
strax falde i Øinene. Uagtet de efter Fundforholdene maa antages at have tilhørt Mænd, der befattede sig med Smedearbeidet 
mere af Lyst end af Nødvendighed, ere de gjennemgaaende saa lidet for sig gjorte, at man selv hos den fattigste Bondesmed i 
vor Tid kan finde dem vel saa gode. Baade Ambolt og Hammer ere i Regelen saa smaa, at de væsentlig maa have været bereg- 
nede paa Reparationer og Smaaarbeider for Tidsfordriv, især saadanne, der krævede god Tid, Haandelag og Taalmodighed 
f. Ex. Drivningen af en Skjoldbule. Disse i Regelen halvkugleformede Skjoldbeslag, (wmbo) ofte med et forsænket eller ind- 
snevret Baand ovenfor den udbrettede Rand, er alle af et Stykke, yderst tynde, men desuagtet jævne og næsten altid feilfri. 
