39 
Efter al Sandsynlighed maa de vere blevne koldt udhamrede med en forbausende Anvendelse af Flid og Forsigtighed. Disse 
Skjoldbuler vilde derfor til enhver Tid blive agtede som Beviser paa stor Ovelsei Brugen af Hammeren, og bor vistnok blandt Vi- 
kingetidens sikkert hjemmegjorte Jernsager regnes for de bedste Minder om indenlandske Smedemesteres Kunstfærdighed. 
Af al Vaabentilvirkning her i Landet synes ogsaa egentlig kun Forfærdigelsen af Skjolde at have naaet nogen større, haand- 
værksmæssig Udvikling, selv efter at Byer var opkomne og havde givet Anledning til laugsmæssig Udvikling af de forskjellige 
Haandværk. Som bekjendt søgte man ved Lovbestemmelser at opretholde Redelighed i Handel og i Overensstemmelse hermed 
befalede Magnus Lagabøter ved Lov (Gulathings Utf. Balk Cap. I) at alle Skjoldmagere skulde sætte sit Mærke paa de af dem 
forfærdigede Skjolde, »paa det at man skal vide, hvo der har gjort dem i Tilfælde af nogen Falskhed«. I Mangel af saadant 
Mærke skulde de være forbrudte til Kongen. Rikeskjoldet i Universitetets Samling med Runeindskriften: »Gunnar gjorde mig, 
Helge eier mig«, synes at staa Vikingetiden nær, og er vel altsaa for gammelt til at sættes i Forbindelse med Lovbudet, men i 
Kjøbenhavns Museum opbevares endnu et fra Norge indsendt Middelalders-Skjold, hvorpaa med et Stempel to Gange er ind- 
slaaet Mærket »IDARMS« (Undset: norske Oldsager i fremmede Samlinger, S. 66). 
Tilsvarende omtrent samtidige Lovbestemmelser i andre Lande omfatter imidlertid alle Slags Vaaben. Saaledes ud- 
steder f. Ex. den engelske Konge i 1365 en Befaling om, at Vaabensmedene skal forsyne alle deres Arbeider med Mærker 
(ancient armour II, S. 303). Og først og fremst synes dette at have fundet Anvendelse paa Sværdene. De i Norge i Middel- 
alderen anvendte [i Almindelighed fra Udlandet indforte] Klinger har heri ikke gjort nogen Undtagelse, eftersom Biarkøretten 
bestemmer, at »dersom Mand drager Sværd mod Mand over Mærket, da skal han bode 1/, Mark men en Mark dersom han 
drager det helt (Keyser & Unger: Norges gamle Love, Biarkøretten, S. 80). Det norske Lovbuds Begrændsning til Skjold- 
magerne slutter sig derimod nøie til Sagaskrivernes Taushed om indenlandsk Tilvirkning’ af blanke Vaaben, en Taushed, der 
finder sin naturlige Forklaring ved de foran meddelte Oplysninger hentede saavel fra de Fund, om hvis hjemlige Oprindelse 
ingen Uklarhed har gjort sig gjældende, som fra den i praktisk Retning værdifulde Tradition, der belyser de gamles Jerntilvirk- 
ning og Myrmalmens Egenskaber. 
Alle disse Kilder samstemmer nemlig i, at det udvundne Myrjern under almindelige Omstændigheder vel var tjenligt 
til Jordhakker, Vævtyngder, Beslag, og lignende simple Sager, i Regelen vistnok ogsaa til Øxeblade, Kniver, Sigder, Uldsaxe 
og andre til Hverdagslivet nødvendige Gjenstande, men herfra og til Fremstillingen af en paalidelig Klinge er et stort Sprang, 
saa Stort, at der efter de gamles Forestillinger i Regelen maatte overnaturlige Kræfter til for at komme over. 
Ingen af de gamle Sagnhelte roser sig af et selvgjort Vaaben. De ypperlige Klinger, der hjalp dem til Seier og vid- 
underlige Bedrifter, var enten »Arv fra Fædrene« eller underjordiske Dværges ufrivillige Værk. Fordi de overgik saa langt, 
hvad selv den bedste Hjemmesmed kunde levere, var det i ligefrem Overensstemmelse med Tidsaanden at sætte dem i For- 
bindelse med overnaturlige Magter, der endog fremdeles vedblev at virke gjennem dem, saaledes at Sværdets Skjæbne blev bestem- 
mende ogsaa for Heltens. Som en gammel engiet Mand aabenbarede Odin sig i Kong Vølsungs Hal og kaarede Sigmund til sin Ynd- 
ling ved at skjænke ham et vidunderligt Sværd. Sværdets Lykke bragte Sigmund Seier i alle Slag, indtil ogsaa hans Time var 
kommen. Da aabenbarede Odin sig atter for ham i samme Skikkelse midt under en Kamp og holdt sit Spyd for Sværdet, 
saaledes at dette brast, og Sigmund selv blev haardt saaret. Hans Hustru vilde forbinde ham, men han afslog Hjælpen: »thi 
-OQdin vil ikke, at jeg oftere skal svinge Sværdet, siden det nu brast. Jeg har kjæmpet saa lenge, som det var hans Villie.« 
Men Gudegavens overnaturlige Krefter laa skjulte i Klingens gode Staal. Af Sverdstumperne kunde derfor den troldkyndige 
Regin smede det herlige Sværd Gram, hvormed Sigurd dræbte Dragen og seirede over alle Fiender, indtil det paa hans Lig- 
baal fik Plads mellem ham og Brynhilde. 
Da dette Sagn ikke er nordisk men fælles germanisk, beviser det saa meget stærkere, at den almindelige Opfatning i 
Oldtiden lagde Hovedvægten paa Materialet. Det var godt Materiale man savnede i Norden, ikke dygtige Smede. Blandt de yderst 
. spredte og sparsomme Vink, som de nordiske Sagaskrifter og Sagn har bevaret om disse Forhold, hører Fortællingen om 
Sværdet Graaside: Kol og Gisle hug til hinanden paa én Gang. Kols Øx kløvede Gisles Hoved, men Graaside brast mod Kols 
haarde Skalle, dog styrtede ogsaa han død om. 
Denne Kamp stod i Surendalen paa Nordmøre. Gisles Broder Thorbjørn drog siden med sine Sønner og Datteren 
Thordis over til Island, hvor Thordis blev gift med Grim, der var helliget Thor og kaldtes Thorgrim Hovgode. Han var 
Sønnesøn af Thorolf Mostrarskegg. Om denne Thorgrim fortælles der i Gisle Surssøns Saga II, S. 93, at han af Stykkerne af 
Graaside paa en Dag forfærdigede et målaspjot (cfr. Tab. VII, Fig. 8 overensstemmende med G. Brynjulfssons Theori). 
Heraf fremgaar, at Thorbjørn maa have ført disse Brudstykker med sig fra Surendalen til Island, og deres Værd maa i Ættens 
Øine have været saa stor, at uagtet Thorbjorns Søn Gisle »var meget øvet i altslags Smedearbeide«, havde ikke han faaet Raa- 
dighed over dem, men det bliver først da Hævnen kræver et overnaturligt Vaaben, at Thorgrim smeder dem om til det måla- 
spjot, hvormed han dræber Vestein, og som ogsaa senere bliver hans egen Bane. 
