40 
Havde han saa sandt kunnet, havde han vel helst, ligesom Regin, af Sigmunds Sverdstumper arbeidet en ny Klinge, 
men saa vidt gik ikke hans Kunstfærdighed. Graaside maa tydeligvis have været et damasceret Staalsværd. Datmasceringens 
Mønster og Slyngninger gik ikke tabt ved Omsmedningen, men kunde ved at anbringes som Mål i Spydspidsens Midtparti (se 
Figurerne paa Tab. VII især 1, 3, 4, 6, 7, 8) eller langs begge Fladsider, tjene baade til Styrke og Udsmykning, men først og 
fremst føre Staalets overnaturlige Evner over i det nye Vaaben. (Se en Antydning til et saadant Midtparti i Lindenschmits 
Handb. I, S. 174, Fig. 66.) 
Da Arngrim skulde udruste sine tolv Sønner forsøgte hverken han eller de sig i Smedekunsten, ikke heller henvendte 
de sig til nogen anden Smed, men paa Krigstog og i Tvekamp bemægtigede Faderen sig ved Tyrfings Hjælp de berømteste 
Sværd, som derpaa uddeltes til Sønnerne. 
Naar det derfor hidtil har været almindelig læst og antaget, at Nordens Vikingesværd skulde være eiendommelige 
for Norden, og at de fleste Mænd i Vikingetiden selv arbeidede sine Vaaben, da lader dette sig neppe forene med de Vanske- 
ligheder af mange Slags, som i Oldtiden var forbundne med Fremstillingen af en brugbar Sværdklinge, — som forvist ikke var 
Hvermands Sag — men ogsaa forøvrigt gaar ud fra Forudsætninger der intetsteds (her maa det negative Bevis være godt 
og afgjørende) træde frem i Sagaliteraturen, undtagen i Fortællingerne om de fællesgermaniske Mythers Mestersmede Regin 
og Vølund (den franske Galans). Selv Vølund maa arbeide sent og tidligt for at opnaa Mesterens Færdighed. »Han udgrublede 
mangen lønlig Egenskab, som Jernet faar naar det glødes i Ilden, kjøles i Vand og presses under Hammeren, men alligevel 
krævedes mange Aar inden hans Sværd kunde blive saaledes som han ønskede, eller som han troede at det burde være.« 
Og angaaende Galans's Arbeide med Huons Sværd, Søster til Durandal, har vi set den franske Digter udbrede sig 
over den Tid og Taalmodighed der anvendtes derpaa. 
Den ældre Antagelse støttes heller ikke af de bevarede Traditioner og historiske Efterretninger. Lad være, at disse 
kun kan gjælde Vikingetidens Slutning, og at Vikingelivets Blomstring, specielt hele den Tid, hvortil Hovedmængden af de 
norske Vikingefund hører, den Tid, »da Vikingerne fra Ligbaalets Brand gik lige ind til Valhals Glæder<, ligger forud for den 
norske Histories Morgen. I mange Henseender kan man dog fra Tilstande ved Hedenskabets Slutning drage temmelig sikkre 
Slutninger ogsaa for den nærmest foregaaende Tid og særligt, naar det gjælder industrielle og tekniske Spørgsmaal. Under 
Samfundsvilkaar som i Vikingetiden kan den Slags Forhold umuligt have været underkastede pludselige Forandringer. De 
maa overalt være bygget paa Arv fra ældre Slægter. Og dette gjælder vistnok ikke alene Norden, men ogsaa samtlige de 
Lande, hvormed Norden dengang stod i Forbindelse. 
PE 
