42 
Et Sidestykke til Polybius's Beretning har man i Laxdæla Saga Cap. 49, hvor Kjartan Olafssøn (Aar 1003 efter Christus) 
overfaldes af Osvivs Sønner. Den Dag havde han ikke med sig »det gode Sværd, han havde faaet af Olaf Tryggveson« men et 
andet som »dugdt illa«, idet Klingen snart blev sløv og bøiede sig for Huggene, saa at han tit maatte rette det under sin Fod. 
Tolv Aarhundreder ligge mellem Gallerkrigene og Kjartans Kamp, og dog ser man hvor liden Forbedring Sværdfabri- 
kationen i Europa gjennem dette Tidsrum maa have undergaaet. Dette beviser atter, bedre end noget andet, hvilke Vanskeligheder 
Klingsmedene har havt at overvinde, og hvor sjelden Sværdene har været af virkelig Staal; utvivlsomt har gjennem hele Oldtiden, ja 
lige ned til vor Tid, den Kunst at smede en virkelig god Klinge, været en Færdighed, som alene enkelte af ualmindelig Dyg- 
tighed, med lang Øvelse og under gunstige Omstændigheder, har magtet at tilegne sig, selv hvor Forholdene har givet Anled- 
ning til Uddannelse af Specialister og fabrikmæssig Virksomhed. Derfor har ogsaa disse enkelte naaet Berømmelse lig de 
ypperste blandt Sværdsvingerne. De kan regnes blandt Fortidens navnkundigste Mestere. Forgjæves vil man imidlertid indenfor 
Nordens Grendser søge Navnet paa en eneste. Deres Arbeider blev høit skattede, søgtes langveis fra, og til alle Tider har det 
været Krigernes Stolthed at være Eier af en Klinge med godt Mærke. Men er Staalet ofte daarligt, viser mange af disse gamle 
Sværd til Gjengjæld en Omhyggelighed og Nøiagtighed i Udførelsen, der er uovertruffen i vore Dage og saa mere beundrings- 
værdig, som Tildannelsen næsten helt igjennem maatte ske med det ene Redskab: Hammeren, og fuldendes med Filen. 
Første Gang virkelige Staalklinger omtales i Europa er vistnok i Diodors Beretning om Keltiberernes Vaabenudrust- 
ning. Han fortæller om deres Sværd, at de var saa skarpe, »at hverken Skjold, Hjelm eller Ben kunde staa dem imod«, og 
efter den anden puniske Krig, da Romerne havde faaet prove de spanske Staalsværds Overlegenhed over sine korte Jernsværd, 
optog de dette Vaaben og udrustede sine Legioner med keltiberiske Klinger. 
Diodor beretter videre (L. V., Cap. 33), at Keltibererne fik sit udmærkede Sværdstaal ved at grave det færdigsmedede 
Materiale i Jorden og lade det ruste. Samme Fremgangsmaade skal Japaneserne benytte til sit Klingestaal, hvis Haardhed er 
uovertruffen (Beckmann: History of inventions. Vol. IT, S. 328). Japanesernes Sværd ere eneggede, forholdsvis tykke og med 
langt Haandtag, der ligesom Vikingesværdene næsten ganske mangler Dækning for Haanden. Selve Klingerne ere ganske 
simple og uden Udsmykning, men med Hensyn til Noiagtighed i Udførelsen overgaar de selv de bedste europæiske. Eggen 
er saa skarp som den skarpeste Barberkniv og saa haard, at den vil kløve en Spiger uden at vise Mærke. Denne sidste Egen- 
skab vilde blandt europeiske Vaabensmede blive anseet for en Feil, da den er uadskillelig med en Sprødhed, der gjør dem 
ubrugelige uden i øvede Fegteres Hænder, men maa passe for Japanesernes Kampmaade, Det japanske Staal er meget van- 
skeligt at bearbeide, men derfor koster ogsaa en god og fin japanesisk Klinge indtil £ roo uden Hjalt. 
John Evans tror mindre paa Virkningen af Nedgravningen end af de Omsmedninger, som var nødvendige for atter 
at bringe det forrustede Materiale i anvendbar Stand (Bronze implements, S. 275). Men naar Bønderne finder gamle Sværd, 
har det været og er vistnok fremdeles ikke ualmindeligt, at de smeder dem om til Knive og finere Redskaber »fordi bedre 
Egstaal aldrig kan skaffesc. Et haugfundet Sværd paa Øftshus i Hosanger blev endog omarbeidet til et Sagblad (nord. Tids- 
skrift, 3die B., S. 267). Og naar erindres det gamle Jerns Beskaffenhed, hvorledes hver udsmeltet Klump bestod af mere eller 
mindre kulstofholdige Partier, og at ved Udsmedningen Massens Karakter blev uforandret, saaledes at Aarer af blødt Smede- 
jern kom ved Siden af haardere mere staalartede Dele, er det intet urimeligt i, at Forrustningen kan have en gavnlig, rensende 
Virkning. Staal ruster nemlig mindre end Smedejern, og jo urenere dette er, desto mere er det udsat for at angribes, hvorved 
altsaa unægtelig de gjenværende Rester maa blive renere og mere staalrig end det oprindelige Stykke. 
Af samme Grund var det vel, at i Middelalderen de forrustne Hager af gamle Skibsankere blev anseet som det 
ypperste Materiale til Pilespidse (Meyrick: ancient Armour, Vol. II, S. 3). 
Imidlertid betinget som den iberiske Klingefabrikation var af den spanske Jernmalms Eiendommelighed og gode 
Egenskaber, og da Forbindelserne dengang vistnok ikke tillod nogen større Export af Raamateriale, synes Iberernes Overle- 
genhed i Klingefabrikationen ikke af have øvet nogen større eller varig Indflydelse udenfor Halvoens Grænser. Nabofolkene 
nordenfor Pyrenæerne havde, som Cæsar oplyser, ikke profiteret deraf og paa Keiser Augustus's Tider var det ikke længer 
iberiske men noriske Klinger (»noricus ensis« i Annolied, V, S. 293—305, se Lindenschmit, Handb., S. 223), der havde den 
største Anseelse i Rom. Noricum var Fellesnavn paa Landene søndenfor Donau mellem Inn og Enns, Mur og Drau altsaa 
nærmest det nuværende Steiermark. Jernmalmen i disse Egne skal paa Grund af indblandet Mangan (ligetil 11 %/, manganoxy- 
dul) i hoi Grad befordre Staaldannelsen, gil derfor ofte ogsaa under Benævnelsen »Staalstenc, og »der steirische Stahlc skal 
endog have overgaaet ethvert europeisk Staal i Godhed ligetil Støbestaalets Opdagelse (Bech, S. 818). Efterat Romerne havde 
erobret Landet, blev derfor store keiserlige Vaabenværksteder oprettede i Landet, ligesom de ældre romerske Vaabenværksteder 
f. Ex. Paduas anseede Klingesmede lod hente Raamateriale fra Noricum. 
Disse sydtydske Barbarer overgikk altsaa dengang Romerne i Smedning af Sværd. Hvorvidt denne Kunstfærdighed 
ogsaa strakte sig nordenfor Donau og isaatilfælde hvorlangt, derom vides intet; dog fortjener det Opmærksomhed at Herusk- 
eller Cherusknavnet af Heru-Sværd synes at tilkjendegive, at Sværdet har været denne Germanerstammes Nationalvaaben alle- 
