48), 
rede for Teutoburgerslagets Tid (Munch, Afh., IV, S. 102), ihvorvel Tacitus angiver at Spydet var Cheruscernes almindelige 
Vaaben (Hore ferales, S. 64), ligesom Sværd paafaldende sjelden nævnes i Germanernes ældre Historie (Hore ferales, S. 65). 
Utvivlsomt har den noriske Klingeform og Smedekunst allerede tidlig spredt sig langs Rhinen, hvor saavel Solinger- 
staalet som det kolnske skal vise adskillig Overensstemmelse med det steierske. 
Sagnet paastaar at Solingen i XIIte Aarhundrede fik Kunsten indført fra Steiermark. — Det fik ogsaa Ulvemærket, 
som Hertug Albrecht ellers ogsaa i 1349 gjorde til et fast Mærke for Smedelauget i Passau (Demmin, Waffenkunde, S. 569). 
Solingerproduktet er endnu berømt i vore Dage. I ethvert Tilfælde er det vistnok en Misforstaaelse elle: hoist uegentlig, 
naar det almindelig har været antaget, at Spataen, det tveeggede Hugsværd, som i Keisertiden var vedtaget for Hjælpe- 
tropperne og tildels for de romerske Legioner, skulde vere en Tillempning af Gallernes ovenfor omtalte uheldige Jern- 
sværd. Dengang de noriske Sværd allerede under Keiser Augustus vandt Anseelse og fik Indpas i Rom, var Overlegenheden 
som nævnt ikke paa Romernes Side, men paa Barbarernes. Sverdformen maatte altsaa dengang allerede være fuldt udviklet 
blandt Noricerne og idet deres Klinger vistnok baade med Hensyn til Form og Udførelse var den Tids bedste, er det al Grund 
til at forudsætte, at Spataen er det noriske Sværd som (maaske med nogen Tillempning) er blevet optaget og efterlignet til 
Bevæbning for det romerske Krigsfolk, om end de romerske befalhavende ofte og længe synes at have foretrukket det gamle 
Stødsværd (gladius). Tidligere tilskrev man Noricerne Opfindelsen af at forvandle Jern til Staal (Annals of Scotl. 1851, S. 349), 
men senere Undersøgelser har givet Plinius Ret i, at det var Ertsens Beskaffenhed, der i Noricum begunstigede Dannelsen af 
staalholdigt Jern. Materialet paa dette Sted var altsaa ulige bedre end almindeligt, hvortil sandsynligvis kom at man her havde 
Aarhundreders Erfaring og en gjennem mange Slægtled vunden Øvelse. Men dette hindrede neppe. at man ogsaa her havde 
mangfoldige af de samme Vanskeligheder at overvinde, der andetsteds lagde Hindringer i Veien for Klingesmedenes Bestræbelser. 
Tilvirkningen af Raamaterialet var vistnok i alt væsentlig ens over næsten hele Europa. Den udsmeltede Luppe 
maatte 1 Noricum som andetsteds søges forbedret ved fortsat Behandling og den saakaldte Garvning, hvorved udhamrede 
Stenger ordnedes 1 Bundt, glodedes og derefter sveisedes sammen, var det sædvanlige Middel til at sikkre sig et nogenlunde 
ensartet Produkt, anvendbart til finere Redskaber.  Ufuldkommenheden af Smeltningens chemiske Proces nødvendiggjorde et 
betydeligt og omhyggeligt Omsmedningsarbeide for at det staalblandede Jerns ulige Partikler kunde bringes i den ønskelige 
Forening, Jo flere Gange hver Stang eller hver Bundt blev udsmedet, sammenbøiet og sveiset, desto mere ligeartet blev den 
naturligvis helt igjennem, og jo tyndere hver Stang blev udhamret, desto sikkrere var man for skjulte Sprakker. Men ved 
hver Glødning forbrændte altid noget af Staalarten og let kunde den ganske gaa tabt. For en god Klinge er imidlertid saavel 
Staalgehalt som Jævnhed i Materialet uafviselige Betingelser. Og selv efter at Staalet var skaffet tilveie, frembød Sammensveis- 
ningen af Staalet med de for Klingens Seighed og Styrke nødvendige Skinner af Smedejern fortsat Fare, og jævnligen hændte 
det derfor vistnok, selv hvor Raamaterialet var gunstigt, at det fuldtfærdige Arbeide ikke svarede til Mesterens Forventninger, 
men viste sig, lig Kjartans Sværd at »duga illac, idet Staalarten var gaaet tabt og med den Klingens Elasticitet og Eggens 
Modtagelighed for Hærdning. Alene herved kan forklares den overordentlige Pris man i Oldtiden blandt alle Europas Folk 
satte paa en virkelig god Klinge, disse gode Klingers Sjeldenhed og sagnhistoriske Berømmelse. 
Ludvig den tydske vilde prøve de Sværd, som nogle Vikingekonger havde sendt ham som Hyldningsbeviser. Et 
- bøiede han i Ring, saaledes at Odden berørte Hjaltet, og dog sprang det tilbage til sin forrige Skikkelse. Det andet derimod 
knækkedes. 
I Svarfdølernes Saga fortælles om Thorolf, at han gav sin Broder Thorstein et Sværd. Denne trak det af Balgen, 
og bøiede Spidsen op mod Hjaltet, men da havde det ganske tabt sin Springkraft. Thorolf maatte derfor lade Broderen 
vælge et andet og bedre Stykke af hans Vaabenkiste, og han valgte en Øx. 
Ved Romerrigets Udvidelse blev keiserlige Vaabenfabrikker anlagt paa beleilige Steder, helst hvor der allerede før 
var Jernudsmeltning. Men da disse Vaabenfabrikker var nøie knyttede til Legionerne og aldeles under militær Kommando, 
synes de kun at have havt liden Indflydelse paa Smedekunsten i Almindelighed i vedkommende Provins, da det var strængt 
forbudt at sælge af deres Arbeider. Og da Legionerne trak sig tilbage, fulgte Vaabensmedene visselig med. I Noricum var For- 
holdene formentlig noget anderledes, dog ved man intet bestemt om den noriske Jernindustri i Tiden nærmest efter Romerrigets 
Undergang; kun ved man at de i XIte Aarhundrede forekommende noriske Sværd egentlig skrev sig fra Bayern. I Folke- 
vandringstidens Grave forekommer imidlertid fremdeles det tvæeggede Sværd, med enkelte Modifikationer væsentlig af Haand- 
tagets Form, saa sjelden, at man har fundet Grund til at antage, at det tvæeggede Sværd saavel blandt Franker og Burgunder 
som blandt Alemanner og Saxer i denne Periode kun har været benyttet af Høvdingerne og de fornemste, der kjæmpede tilhest 
(Lindenschmit, S. 221—224. Cochet, tombeau de Childeric, S. 59). I 100 Frankergrave kan f. Ex. kun regnes paa ét Sværd. 
Fra Follkevandringstidens bevægede Aarhundreder er der imidlertid enkelte Omstændigheder, som synes at bestyrke 
den foran antydede Mulighed, at Sværdtilvirkningen allerede tidlig maa have vundet Udbredelse blandt de germanske Stammer 
i det indre af Tydskland (cfr. Undset, Jernalderens Begyndelse, S. 406). 
