ics 
Hovedsædet for Sværdtilvirkningen synes imidlertid baade for og efter Follkevandringstiden at have holdt sig i Nær- 
heden af de gamle Tilvirkningssteder i Sydtydskland og langs Rhinen. Spataen vedblev som Grundtype, om end Udviklingen 
i Aarhundredernes Løb medførte enkelte Forandringer saavel i Klingens som Haandtagets enkelte Dele. 
Medens de ældre Klinger gjerne har flere fordybede Striber langs Siderne, facetteret eller spidst ovalt Tværsnit, viser 
det overveiende Flertal af Vikingetidens tvæeggede Sverd en dyb Hulrand paa hver Fladside, i almindelighed lige fra Roden 
til henimod den afrundede Od. Haandtaget har samtidigt udviklet sig væsentlig i solid Retning med kraftige Hjalt af Jern og 
stor Endeknap. Indrehjaltet antager dog efterhaanden mere og mere Karakter af Parerstang og danner med Klingen en Kors- 
form, der efterhaanden fik en over hele Europa almindelig Udbredelse, vistnok fordi Tidens religiøse Opfatning tillagde denne 
Form en symbolsk hellig Betydning. I Regensburg, Køln og Solingen har Klingetilvirkningen og Staalfabrikationen gamle 
Ahner og allerede tidlig blev flanderske Staalarbeider meget efterspurgte. Men især synes Vaabentilvirkningen i hele Rhindalen 
eg i det nordvestlige Tydskland at have taget et stort Opsving under Karl den Stores krigerske og kraftige Regjering, der 
ivrig tog sig af den indenlandske Industris og særlig af Smedehaandværkets Udvikling. — Provins- 
I bestyrerne fik Befaling at sørge for dygtige Haandværkere, og blandt disse nævner Keiseren Jern- 
smedene (Grovsmedene) først (Monum. germ. III, S. 184, Pertz). Han havde ogsaa Anledning til 
praktisk at erfare, hvormeget Overlegenhed i Bevæbning har at betyde. Med Iver søgte han der- 
LI for at forbedre sine Soldaters Udrustning, og Vaabentilvirkningen har under ham tydeligvis faaet 
| en Udbredelse og et Omfang, der kunde minde om Romerherredommets Dage. 
| | Overensstemmelsen strækker sig imidlertid ogsaa i en anden Retning. Af de egentlige 
saakaldte romerske Sværd (Gladius med spids Stodklinge). er der til vor Tid kun levnet yderst faa 
| Stykker. Engelhardt (Nydam, S. 23) angiver Tallet endog til kun 2 eller 3 (cfr. Lindenschmit, Alterth. 
unserer heidn. Vorzeit. iste B., VIII, S. 6) og indenfor Romerrigets Grænser er ligeledes Spataen 
sjelden (cfr. Undset, Jernalderens Begyndelse, S. 407). Under Karolingernes urolige Tidsalder maa 
der naturligvis, ligesom i Romertiden, have været smedet Sværd i tusindvis, men som foran nævnt 
findes saadanne yderst sjelden bevarede i de gamle karolingiske Lande. 
| Derimod er der i alle de Lande, »der maatte bøie sig for Vikingernes vældige -Sværd- 
| slag« paatruffet »nordiske Vikingesværd«, paa de brittiske Øer, i Frankrig, i Tydskland, Østersø- 
landene og selv i det indre Rusland, hvor disse Vaaben endog har været medregnede blandt Bevi- 
| serne for det russiske Riges Grundlæggelse ved Skandinaver. 
H I England, Frankrig og Tydskland ere de iseer paatrufne 1 Elveleier, ved gamle Brosteder 
V og Forskansninger, i Rusland og paa Irland enkelte Gange ogsaa i Grave. Paa det sidste Sted 
var disse Begravelser øiensynlig nordiske, altsaa tilhørende nordiske Kolonister, men for de andre 
Landes Vedkommende kan der neppe være anden Grund end disse Sværds forholdsvis sjeldne 
Forekomst i Sammenligning med det store Antal af lignende Fund i Norden, der har bragt de 
udenlandske Forskere til at godkjende de nordiske Oldgranskeres Fordring paa disse Vaabens ude- 
lukkende nordiske Herkomst. Fundstatistikken har været afgjorende, uagtet Godkjendelsen af 
denne archeologiske Bevismaade i dette Tilfælde syntes at maatte medføre haandgribelige Urime- 
ligheder, som f. Ex., at der rundt omkring, hvor Vikingerne havde færdes, kun skulde være bevaret 
> ? > 4 > 
enkelte Exemplarer af Angribernes, men ingen af Landets egne, af Forsvarernes Vaaben. Som 
yderligere Bevis paa de mistænkelige Resultater den statistisk-typologiske Theori om Vikingesvær- 
denes nordiske Fiendommelighed giver Anledning til kan som Prøve anføres: naar Viollet-le-Duc i 
sin Dictionnaire du Mobilier skal gjengive et karakteristisk Karolingersværd, vælger han dertil l’admirable épée, aftegnet i Vte 
Bind, S. 365, fra Grev Nieuwerkerkes Vaabensamling. Men ligesaa godt kunde han have valgt det haugfundne Vikingesværd 
fra Gravraak i det throndhjemske (N. O. Fig. 511, S. 53 i Trondhjems Catalog, Trondhjems Saml. No. 453) thi som Tegningen 
udviser, ere begge nøie overensstemmende i Form som i Forsiring, ja endog i Indskrift, og maa tydeligvis have samme Ophav, 
man kunde næsten sige: være arbeidede af samme Mand. Enten maa altsaa i dette Tilfælde det udvalgte »karolingiske« Exem- 
plar være nordisk, eller det »eiendommelig nordiske« være af karolingisk Oprindelse. Misforstaaelsen ligger neppe paa den 
franske Forfatters Side. 
I Merovingertiden var Spyd og Skjold Hærens almindelige Udrustning. Foran er nævnt at endnu i Pipins Forord- 
ninger forstaaes ved almindelig Krigerbevæbning væsentlig Spyd og Skjold. »Arma id est scutum et lancea« (leges longobar- 
dice XLII), og selv i Karolingertiden er det sædvanlig at se fuld Bevæbning betegnet paa samme Maade, idet hver krigspligtig 
Mand, paa egen Bekostning, maatte sørge for Vaaben og Klæder. 
