See ae 
Ved disse Krigsartikler styrkes den til Folkevandringstidens Gravgods støttede Formodning, at blandt de germanske 
Erobringsfolk hørte Sværd væsentlig kun til de Overordnedes, til Rytternes Udrustning. Men at dette Forhold vedblev ufor- 
andret ogsaa under Karl den Store, fortjener særlig Opmærksomhed, thi Bevæbningen for den frankiske Hær, efter hver Krigers 
Stilling og Rang, var næsten ligesaa strængt fastsat som for de romerske legioner (hore ferales, S. 205), og Vikingesværdene 
baade ved Klingens Form og Grebets Anordning uvilkaarlig viser sig mere beregnede for Ryttere end for Fodfolk. Det kan 
heller ikke feile, at Rytteriet paa denne Tid efterhaanden maa have udviklet sig til en mere og mere betydningsfuld Del af 
den frankiske Hær. Om Arnulf, der 1ste November 891 vandt en glimrende Seier over Vikingerne ved Lowen, berettes saaledes, 
at han kom Vikingerne imøde med Rytteri, men at han befalede sine Krigere at stige af, og skjønt Frankerne ikke var vante 
til Kamp ‘tilfods, fulgte de Befalingen. I ethvert Tilfælde sees Sværdfabrikationen under Keiser Karl at have taget et mægtigt 
Opsving, idet frankiske Sværd med Begjærlighed blev søgt af alle de omkringboende Folkeslag, og blev en betydelig Udførsels- 
artikkel. Mod Øst skal især Afsætningen have været stor, idet Avarernes driftige Handelsmænd besørgede Exporten og i Bytte 
skaffede Silkestoffe, Purpur og andre østerlandske Sjeldenheder. Baade Karl og hans Efterfølgere søgte ved Forbud at hindre 
eller indskrænke denne Trafik, hvorved Rigets Fiender fandt Anledning til at forbedre sin Udrustning. Blandt disse Fiender 
var efter Saxernes Undertvingelse netop Avarerne de farligste, og inden Karl den Store i 791 angreb disse rovgjerrige Naboer, 
havde han af al Magt søgt at hindre deres Vaabenforsyning. Efter 8 Aars Kampe bragte han Avarernes Navn til at forsvinde af 
Historien og gjorde et saa stort Krigsbytte af Guld og Sølv, at Sølvværdien i Vesteuropa sank med næsten en Trediedel, da 
disse Skatte kom i Handelen. Ved denne Anledning maa det formodentlig have været, at Karl sendte Angelsaxerkongen Offa 
»unum gladium huniscum« (Akerman, Remains, S. 49, Epistola ad Offam regem Merciorum i Stephens Northern Runic Monu- 
ments, III, S. 167), hvorved vistnok skal forstaaes et i Hunnaland erobret Høvdingesværd. (cfr. »hunsk Staal« i Hornklofes 
Kvad). Blandt Byttet i Avarernes Ringborge nævnes nemlig ikke alene myntet Metal, men ogsaa østerlandske Toier og kost- 
bare Vaaben, som Karl senere lod bringe til Aachen, hvor han med gavmild Haand uddelte Gaver baade til inden- og uden- 
landske Venner. 
IB, IRNuslemod om bysans 
Hverken Avarernes Udryddelse eller de udstedte Handelsforbud synes imidlertid at have bevirket nogen væsentlig 
Forandring i Vaabenexporten mod Øst. De store offentlige Vaabenfabrikker, som i Romerrigets Velmagtstid var blevne 
anlagte ogsaa i de østlige Provindser, synes ligesom i Vesterlandene at have delt Skjebne med de vigende Legioner, og i det 
byzantinske Keiserdømmes Dage sees en stor Tilførsel af Vaaben og især af Sværd at have fundet Sted fra de karolingiske 
Lande (Lindenschmit, Handb., S. 263). Derimod høres intet om, et Byzantinerne sogte Vaaben fra Østerland, uagtet oster- 
landske Handelsforbindelser netop paa den Tid var særdeles livlige og bragte blandt andet ogsaa indisk Staal til Europa. 
Alligevel tør man neppe benytte dette Forhold til at trække nogen Sammenligning med Østerlandets Vaabensmede, der, som 
bekjendt, har gammel Berømmelse. For det første var vistnok allerede dengang Vaabenformerne forskjellig og Krumsabelen 
- passede neppe for den romersk-byzantinske Kampmaade, dernæst synes Klingefabrikationen i de asiatiske Lande dengang som 
nu at have været meget lokal og begrænset, samt betinget af nedarvet Øvelse og Kunstfærdighed. Den Dag idag ere Priserne 
paa gode Staalklinger i det indre af Asien uforholdsmæssige i Sammenligning med de europæiske. Derfor har vistnok ogsaa i 
ældre Tider Sværd været forholdsvis sjeldne paa disse Kanter og ikke hørt til de menige Krigeres Udrustning.  Strængt blev 
det derfor straffet, da i 1240 »some wicked german Jews« vilde sende de over Tydskland indbrydende Mongoler nogle Tønder, 
der efter Opgivende skulde indeholde forgiftet Vin, medens de ved nærmere Undersøgelse viste sig at være fuldpakkede med 
cølnske Klinger uden Hjalt (Hewitt: ancient Armour, I, S. 316). Det var imidlertid ikke alene Byzantinerne, der gjennem en 
længere Tid sogte at skaffe sig Vaaben og Sværd fra de karolingiske Lande. Ogsaa deres farlige Fiender mod Nord, de paa- 
trængende Chazarer og Russere (»ct pws«) øste fra samme Kilde. En af de mærkeligste, mest oplysende Beretninger, man har 
om Karolingersværdenes vidtstrakte Udbredelse fortæller Faktum med rene Ord. Den arabiske Reisende Ibn Fozzlan, der i 922 
eller 23 traf sammen med Russerne, der kom seilende nedad Volga for at handle med Bulgarerne, meddeler nemlig i sine Op- 
tegnelser, at Russernes Sværd, »uden hvilke de aldrig sees« alle var af frankisk Arbeide. Dette samtidige, sikkre Vidnes- 
byrd har neppe været tilstrækkelig paaagtet, og dog staar det i fuld Overensstemmelse med andre historiske Efterretninger, der 
desuden belyser, hvilket storartet Omfang denne Sværdindførsel maa have havt.  Saaledes kunde Russerne 864 paalægge Kjev 
som aarlig Tribut at erlægge et tvæegget (frankisk) Sværd for hvert Ildsted (Nestor 862, Annaler 1844—45, S. 299) og efter 
den afgjørende Seier, som Keiser Johannes Zimiskes, ca. 971 ved Dristor (Silistria) vandt over Russerne under Svjætoslav, frem- 
hæves blandt Byttet den umaadelige Mængde Sværd, som Russerne havde efterladt paa Slagmarken. Ibn Fozzlan var en op- 
mærksom Jagttager. Foruden den veerdifulde Oplysning om, at disse Russesværd var af frankisk Oprindelse, meddeler han 
