46 
ogsaa folgende merkelige Enkeltheder: »de ere brede, bolgeformet stribede; paa Klingens Sider er fremstillet Trær, Figurer og 
lignende<, altsaa at Klingerne var af damasceret Arbeide. Thi hvem kan vel tvivle om, at der med de bolgeformede 
Striber og Trær menes de ved den uægte Damascering fremkomne Mønstre, de samme Mønstre, der kan iagttages paa mang- 
foldige af de i Norden fundne Vikingesverd, se Tab. V og VI. I denne Retning har derfor disse sikkre og samtidige Opteg- 
nelser Betydning og bevisende Kraft ogsaa udover Ruslands Grenser. 
Saaledes som foran nævnt har disse i Rusland fundne Karolingersværd uden videre været tagne til Indtægt for Læren 
om den yngre Jernalders eiendommelig nordiske Kultur og for alle Vikingesværds sikkert nordiske Herkomst, hvor de end 
findes. Omkring flere af de Byer, som af Nestor omtales som tagne i Besiddelse af Varjægerne har man i nyere Tid paatruffet 
en Mængde Grave, hvori Vaaben og Redskaber »om hvilkas skandinaviska ursprung något tvifvel ej gerna kan finnas« (Monte- 
lius Sveriges Hist., I, S. 255). Grev Ouvaroff i sin »Etude sur les peuples primitifs de la Russie« 1875, S. 11, slutter sig 
hertil, idet han siger: Det er meget let at gjenkjende de Gjenstande, som ere af skandinavisk Oprindelse, da de i Alminde- 
lighed baade i Former og Ornamenter besidder en typisk og vel kjendt Karakter, og enten har Skandinaver boet paa de Steder, 
hvor disse Oldsager ere fundne, eller ogsaa maa Oldsagerne være indkomne ved Handelsforbindelser med Skandinavien. I Rus- 
land har man forresten længe været ligegyldig for alle Oldsager af Jern, og Antallet af bevarede Jernoldsager er derfor heller 
ikke stort. Ved Gravundersøgelser i 1874 og 1877 sydvest for Ladoga blev ifølge Thomsen (Ryska Rikets grunnlågning, 5. 78) 
fundet et af de foran gjentagne Gange nævnte tvæeggede Sværd med guldfarvede Hjalt, aldeles ligt Mont. 507, cfr. vort Fig. 5 
Tab. II, og et Spyd ligt Mont. 504, cfr. vort Fig. 5, Tab. VII. Worsaae har i Aarb. 72, S. 420 afbildet som Prøve paa sik- 
kert importerede nordiske Vaaben et i Gouvernementet Orel fundet tvæegget Sværd med rigt forsirede Hjalt, der i Karakter 
nøie svarer til flere i Skandinavien fundne, f. Ex. Bergens Museum No. 1481, fundet paa Halsenøen i Søndhordland, (Lorange, 
Bergens Museum, S. 143); N. O. 510, fundet paa Hedemarken og det i Manadsbladet 1885, S. 137, afbildede Sværdhaandtag, 
hvorfor heller ikke Hans Hildebrand i sit Tillæg til Thomsens Værk, S. 140 betænker sig paa at fremhæve det som utvivl- 
somt skandinavisk. Forresten synes disse Vaaben i Rusland væsentlig kun at forekomme i mægtige Mænds Grave. Dette 
skal i alle Fald være Tilfælde paa Gravpladserne, ved Moskva, der maa antages at have været det gamle Gardarikes Grændse 
mod Øst (se Munch, Afhandl., IT, S. 250). I de omtrent samtidige Grave af den meriske Gruppe i Gouvernementerne Jaroslav, 
Vladimir og Tver forekommer ingen Sværd og i 1874 kjendte Aspelin ikke flere end 3 eller 4 tvæeggede Sværd fra hele det 
finske Territorium. (H. Hildebrand, forhist. folken, S. 686). Ligesom Bahr gjør opmærksom paa, at »in den Gråbern der 
Lieven sind Schwerter nur selten gefunden« saaledes bemærker ogsaa Grevinck (uber heidn. gråber Russisch-Litauens, S. 227), 
»at hverken i Østersøprovinserne eller i Rusland møder os den for skandinaviske og især for norske Vikingegrave eiendommelige 
Rigdom paa Sverd«. Men om dem alle, baade de i Østersøprovindserne og de ellers i Rusland forefundne Sværd, Øxer, Spyd 
o. s. v. af omhandlede Slags, afgiver Worsaae den Erklæring, at »de stemmer fuldstændig overens med de nordiske Vaaben, 
som findes i Skotland, Irland, England og Frankrig fra den Tid, da norske og danske Vikinger hærgede og nedsatte sig der« 
(Worsaae: Ruslands og det skandinaviske Nordens Begyndelse og ældste Kulturforhold, Aarbøger 1872, S. 419). 
Denne indbyrdes Lighed har forresten været ligesaa almindelig anerkjendt som længe bemærket. Den har netop 
været en af Kraftbeviserne for disse Vaabens fælles nordiske Oprindelse og for, at deres geografiske Udbredelse ogsaa skulde 
afmærke Grænserne for de nordiske Vikingers Tog. Ligheden staar heller ikke til at fornegte, men hvorfor som Forklaring 
sætte en urimelig Hypothese, naar Sagen allerede forlængst er fyldestgjørende udredet. Forholder det sig saaledes, at der i alle 
disse forannævnte Lande er fundet Vaaben »fuldstændig svarende til Russernes fra samme Tid«, og »Russernes Sværd var af 
frankisk Arbeide«, er Gaaden baade med Hensyn til Udbredelsen af Vikingetidens Sværd og til deres paafaldende indbyrdes 
Overensstemmelse løst allerede af Ibn Fozzlan. Paastanden om disse Vaabens eiendommelig nordiske Karakter og skandinaviske 
Oprindelse vil neppe vise sig bedre begrundet eller mere berettiget, end naar Panslavisterne tager de samme i Rusland fundne — 
Exemplarer til Indtægt for »sine fuldstændig ugrundede Fantasiforestillinger om en gammelslavisk med den germanske ligestillet 
eller endog overlegen Kunstfærdighed og Industri« (cfr. Lindenschm. Handbuch). 
Disse i Rusland paatrufne Fund indtager forresten en særegen Stilling. Anerkjendelsen af Ibn Fozzlans Forklaring 
hindrer nemlig ingenlunde, at mange af disse Oldsager kan over Skandinavien have fundet Veien til Ruslands Indre. At drage 
i »Austrveg« kaldte Nordboerne at reise paa Krigstog over Østersøen (Munch, I, S. 455) og disse Reiser tog vistnok sin Begyn- 
delse mindst ligesaa tidligt som »Vikingetogene« mod Vest. Størst var naturligvis Deltagelsen fra Sverige men ogsaa danske 
og norske drog ofte samme Vei. Ikke umuligt, at der med den forskjellige Benævnelse oprindelig kan være forbundet et for- 
skjelligt Begreb, og at Togene mod Øst tildels kan have havt en anden Karakter end Vikingernes Plyndringer i Vesterlandene. 
Nestor, der mod Slutningen af det XIte Aarhundrede skrev sin Krønike, fortæller at Russernes Rige var stiftet af Hærkonger 
fra den anden Side af Østersøen, og saa meget synes sikkert, at der fra Midten af IXde Aarhundrede i det nuværende Mellem- 
rusland fra den finske Bugt til Volgas og Dnjeprs øvre Løb, var store Landstrækninger, hvor nordiske Hærkonger og deres 
