EG 
Krigerfølger havde gjort sig til Herrer over den ældre Befolkning. Det kan, siger Sars, S. 103, ikke være tvivlsomt, at blandt 
disse skandinaviske Krigere, der grundlagde det gardarikske Fyrstendømme, har Svearne udgjort Flertallet. (Se ogsaa Munch, 
Afhandlinger, II, S. 250—251). Idetmindste fra det IXde Aarhundrede gik disse Nordboere under Fællesbenævnelsen Varæger 
eller Varjager, af Munch, I, S. 289, forklaret med »edsforbundne« medens Thomsen (Ryska Rikets grundlågn., S. 98 og 105) 
vil tillægge Navnet etnografisk Betydning: »skyddsforvanta« altsaa som oprindelig anvendt af Russerne paa de besøgende Nord- 
boer for at betegne disses politisk-sociale Stilling, men efterhaanden optaget af Slaverne som Nationalitetsbetegnelse paa Skan- 
dinaver i Almindelighed og Svensker i Særdeleshed. Nestor ved at berette (Schløzers Udgave II, S. 175, Munch, Afhandl. I, S. 192), 
at Varægerne foruden Russevarægerne ogsaa omfatter Sveje (Svensker), Urmanni (Nordmænd), Angliane og Gote, og en Kjends- 
gjerning er det, at medens Ester, Liver, Tschuder o. s. v., ansaa Skandinaverne for naturlige Fiender, var der i Vikingetiden 
og ved den historiske Tids Begyndelse en overveiende fredelig Forbindelse mellem Norden og Gardarike, ligesom baade Ven- 
skabs og Slægtskabsforhold mellem de russiske Storfyrster og Nordens Kongefamilier. Naar skandinaviske Krigere især henimod 
Vikingetidens Slutning i stort Antal drog til Rusland, var det væsentlig for at søge sin Lykke i Storfyrsternes Sold, og dette 
Forhold vedblev ligetil omtrent 1043, da Varæger sidste Gang omtales som Hjælpetropper i den russiske Hær. I Olaf Tryg- 
vasons Saga (Heimskringla, Cap. 166, S. 89, Munchs Udgave) fortælles om Sigurd, Søn af Erik Bjødaskalle paa Ofrestad »at 
han tjente lang Tid hos Wladimir«. Det var den samme Sigurd, som paa Handelsstævnet i Estland tilfældigvis paatraf og fik 
løskjøbt sin egen Søstersøn, den senere saa navnkundige Olaf Trygvesøn. Alle disse Krigere kom naturligvis fuldt rustede, og 
intet er altsaa rimeligere end, at der i disse samme Egne gjenfindes ikke alene nordiske Vaaben men ogsaa, idetmindste fra 
den første Tid, nordiske Krigergrave, der ere blevne udstyrede paa hjemligt hedensk Vis med Vaaben og Gravgods. Bekjendt 
er Ibn-Fozzlans Beretning om den Gravfest, han var Vidne til (Aar 921), da en russisk Varægerhøvding ved Volgas Bred blev 
brændt i sit Skib med kostbare Klæder, Smykker og Vaaben, hvorefter en Haug blev opført paa Ligbaalets Plads, altsaa med 
gjennemgaaende den samme Gravskik, der er iagttaget i forskjellige norske Vikingehauger, først og fremst i Høvdingehaugen 
paa Møklebust i Nordfjord (se Bergens Museums Katalog, S. 153, og Montelius i svenska Fornminnesf. Tidsskrift, 6te B., S. 157). 
Den Omstændighed, at endel eller mange af disse i Rusland fundne Sværd og andre Oldsager kan antages at være 
didbragte af nordiske Indvandrere, er imidlertid naturligvis ikke Bevis nok for, at Gjenstandene selv ere af nordisk Oprindelse. 
Ibn Fozzlans Udsagn kan lige fuldt vise sig at være gjennemgaaende korrekt. 
Disse Fund og de ovennævnte eiendommelige Folkeforhold i Ruslands Indre har forresten ved forskjellige Anledninger 
været tillagt mere vidtrækkende Betydning. De har saaledes været sat i Forbindelse med det formodede bratte »Kulturskifte« 
i Norden ved den saakaldte yngre Jernalders Begyndelse. Munch nævner Muligheden af, at Vikingetogene skyldes en Folke- 
bevægelse i Rusland (Munch, Hist., I, S. 292), hvilket vel omtrent er det samme, som naar Professor Rygh har troet i den 
yngre Jernalders Optræden at kunne finde Aarsagen til Vikingetogenes Begyndelse (Aarbøger 1869, S. 183 og 1880, S. 178), 
medens Hans Hildebrand er gaaet endog saa langt som til at antage, at den yngre Jernalders »eiendommelige Kultur: skulde 
have udviklet sig i Rusland og være bragt til Norden af en fra Rusland indvandret med Nordens ældre germanske Befolkning 
nær beslægtet Folkestamme. 
Forgjæves har man imidlertid hidtil blandt de russiske Oldsagsfund speidet efter Minder om ældre Udviklingstrin af 
‘de ved Vikingetidens Begyndelse i Norden optrædende fuldt udviklede, karakteristiske Oldsagsformer. Saalangt op i Tiden som 
historiske eller archeologiske Kilder giver Veiledning, synes Forbindelserne mellem Rusland og Skandinavien, saaledes som foran 
nævnt at have gaaet i modsat Retning, og om de titberørte nordisk udseende Oldsager udtaler Worsaae, efter at han med egne 
Øine havde gransket Sagen, at de samtlige umiskjendelig bærer den yngre Jernalders Præg, fra IXde til XIte Aarhundrede 
og maa være didbragte ved en fra Skandinavien udgaaet Strømning. 
Derimod havde der i Slutningen af IXde og i det Xde Aarhundrede udviklet sig en efter den Tids Forhold betydelig 
Handelsforbindelse gjennem Rusland mellem Østersølandene og de dengang blomstrende arabiske Riger i Syd og Øst for det 
kaspiske Hav (se Pettersen: den gamle Geografi, S. 104).  Hovedveiene var væsentlig Ruslands store Floder.  Haandgribelige 
Beviser paa disse mærkelige Forbindelser ere de rige Fund af arabiske Mynter, Ringsølv og Smykker, som ere opgravede og 
fremdeles jævnligen opdages i alle tre nordiske Lande, dog især paa de svenske Kyster og paa Gotland, der tydeligvis maa 
have været en vigtig Markedsplads. Fundenes Hovedmængde falder mellem Aar 880 og 955 (cir. H. Hildebrand, scand. 
arts in the pagan time, 1883, S. 82). 
Sølv forekommer kun sjelden i den ældre Jernalder, hvorimod det i den yngre Jernalder — at slutte af disse øster- 
landske Fund — maa have været det af Nordboerne mest eftertragtede Byttemiddel. Arabernes Handel med Norden var vistsok 
aldrig direkte, men dels ved Fundene, dels ved de geografiske Forhold og enkelte bevarede Efterretninger, kan dens Veie 
temmelig nøie angives. Den vigtigste kom fra Samanidernes Land østenfor Aralsøen og det caspiske Hav (Samarkand) og med 
Bulgarerne ved Volga som Mellemmænd. Den anden førte fra det sagnrige Bagdads Egne og Persiens Kyster over Armenien 
