48 
til det sorte Hav, hvor Chazarerne ?) i det VIIIde Aarhundrede havde udbredt sit Herredømme over det sydlige Rusland lige op 
til Kjev, «der imidlertid 864 blev erobret af Varæger-Russerne, som hos byzantinske Forfattere sædvanlig betegnes med Navnet 
i ewe. Ved den Anledning var det, at Byen blev paalagt den foran omtalte Skat af tvæeggede frankiske Sværd, ét for hvert 
Ildsted. Nestor, der udtrykkelig gjør opmærksom paa, at Varægerne allerede før Ruriks Tid havde Handelsvei langs Ruslands 
Floder, angiver dens videre Retning opad Dnjepr og nedad Lovat til Holmgard (Novgorod) ved Ilmensø, derfra nedad Volkhov- 
floden, hvor Aldegjuborg (Alt-Ladoga) laa, til Ladoga og gjennem Neva til den finske Bugt (Munch, Afhandl., II, S. 263). 
Sammen med disse Sølvsager maa utvivlsomt ogsaa have fulgt mangeslags andre østerlandske Varer. Fundene selv afgiver 
imidlertid herom kun sparsomme Oplysninger. De indeholder som Regel væsentlig kun Gjenstande af Sølv, der, enten de har 
Form af Mynter, Smykker, Ringe eller Barrer, kun synes at have havt Handelsværdi efter Vægt. Sammen med hele Gjenstande 
findes nemlig som oftest en he! Del sønderlemmede Stykker, en Omstændighed, der med Hensyn til »det kunstindustrielle 
Standpunkt« i Norden temmelig tydelig synes at tilkjendegive, at man ikke var kommen saa langt som til at forstaa Arbeidets 
Værd, følgelig vistnok heller ikke til selv at kunne udføre saadanne Arbeider. Ligesaavist som Mynterne, maa derfor den over- 
veiende Mængde af dette Sølv ansees som østerlandsk Arbeide. 
Sin eiendommelige Karakter har disse Fund paa en mærkelig Maade bevaret selv i saa lang Afstand fra Kilden som 
f. Ex. i det vestenfjeldske Norge. I 1885 indkom saaledes til Bergens Museum et Fund fra Vela i Sand paa Ryfylke, hvori 
10 russiske Mynter, 26 hele eller ophuggede Stykker Ringsølv, Smykker og Barrer foruden 21 smukke Perler af Agat og Glas- 
mosaik (Aarsb. 1885, S. 75—76). Dog er Antallet af saadanne Fund i Norge yderst sparsom i Sammenligning med Rigdommen 
langs Sveriges og Danmarks Østersøkyster. 
I Thorbjørn Hornkloves Kvad til Forherligelse af Harald Haarfagres Hird fremhæves, at Hirdmændene af Kongen ere 
berigede med »hunlandsk Malm« (Munch, I, S. 574). Dette Udtryk har været oversat paa forskjellig Maade, i Annaler 1862, 
S. 79, endog med hunlandsk Jern (Keyser har: huniske Staal, Eft. Skr., S. 281), men utvilsomt har Skjalden derved tænkt paa 
og villet betegne det værdifulde østerlandske Sølv, som netop i Haralds sidste Dage i hidtil ukjendt Rigdom begyndte at 
strømme ind over Norden. Ogsaa Sagnet om Halfdan milde paa Vestfold, der gav sine Mænd ligesaa mange Guldpenge, som 
andre gav Sølvpenge, og »Frodes« gamle Vikingelov (Stenstrup, Norman., I, S. 287), synes at antyde, at dette sidste Metal 
var det sædvanlige, naar Hirden eller tjenestgjørende Krigere fik sin Sold udbetalt. 
Om Harald Haarfagre fortælles (i Påttr Hauks Håbrökar, Fornm. Sögur, X, S. 198—208; Munch, I, S. 580), at han 
sendte en af sine betroede Mænd Hauk Haabrok til Gardarike, til den store Handelsstad Novgorod, der af Nordmændene i 
Sagatiden altid gik under Navn af Holmgård, for at han skulde kjøbe ham Kostbarheder, blandt hvilke nævnes en guldvirket 
Trøie. Olaf den Hellige ‘Olaf den Helliges Saga, Cap. 65) sendte Gudleik Gerske til Rusland for at kjøbe fine Klædesvarer, 
dyre Skind og Bordtoi. Oplysende for denne Handel er ogsaa Beretningen (Landnamabok, III, 1) om Bjørn, der blev kaldet 
Peltsværksbjørn (Skinnabjørn) »fordi at han var Holmgardstarers. Men i ingen af disse gamle Overleveringer er nogen Antyd- 
ning til, at der østenfra er hentet Vaaben til Norden. Vistnok beretter Strindholm i sin »svenska Folk. Hist. 2den Del, S. 201, 
Not. 454, at Bulgarerne bragte til Visu (Ingrien) Sabler fra de muhamedanske Lande, uden Haandtag, kun Klingerne, saaledes. 
som de kom fra Smedjen. Men saasom han ikke anfører noget Bevis, tør denne Beretning nærmest betragtes som en Antagelse, 
Af stor Betydning kunde det maaske være, at Sagnet lader det seiergivende Tyrfing komme fra Rusland, idet Arngrim fik det 
i sin Besiddelse ved at myrde Kongen i Gardarike. Men ligesom dette Sagn er halv mythisk, er Stedsangivelsen omtrent lige- 
saa enestaaende, som naar Egilssagaen lader Egil i Kurland hente »et godt Sværd«, og neppe af større Betydning, end naar 
»Thorkel drog sit Sværd mod Skarphedin og sagde: dette Sværd fik jeg i Sverige«. Det kan desuden let tænkes at de fra 
Rusland, Kurland, eller Sverige, saaledes »hentede¢ Sværd er bleven vundne i Tvekamp og fuldgodt kan have været af frankisk 
Oprindelse. 
I første Halvdel af r1ootallet gav gjensidig Mistænksomhed og Misfornøielse Anledning til, at Storfyrsterne i Gardarike 
skilte sig af med sine nordiske Leietropper, altsaa samtidigt med, at ydre Forhold i Vesterlandene og indre Forhold i Norden 
stærkt havde begrændset Adgangen til at fortsætte Vikingelivet som Vei til Krigshæder og Bytte. Fra Gardarike var imidlertid 
dengang livlig Forbindelse med det græske Rige. Mellem Aarene 866 og 1043 havde »6ét pøs« endog med vexlende Held 
vovet gjentagne Angreb mod Keiserstaden. Her fandt den nordiske Krigeraand et nyt Feldt. I XIte Aarhundrede og især 
efter at Harald Sigurdsøn (Haardraade) havde foretaget sin mærkelige Miklagardsreise, blev det Skik blandt høiættede Nord- 
mænd at træde i den græske Keisers Tjeneste som »Bapayyorc. I Harald Haardraades Saga Cap. 3 fortælles, at da han kom 
til Miklagård, fandtes dér en stor Mængde Nordboer, som havde Tjeneste i Hær og Flaade. Omtrent ved den Tid synes de 
1) Chazarerne synes at have opnaaet en høi Grad af Civilisation idetmindste i social Henseende. De havde sin Hovedstad i Balandschart (nu 
Astrakhan), senere i Sarkal (Bjelajaweza), men saa sin Magt knækket af Russerne ved 955 og 1016. Dette Folk, hvis sidste Levninger endnu hedder 
Karditer, tillod Udøvelsen af alle Religioner, deriblandt den jødiske; mærkelig nok var denne sidste forsaavidt Statsreligion, at den dyrkedes af Khanen og 
alle fornemme, der først havde holdt sig til Koranen. 
