SEN 
imidlertid at have sluttet sig nærmere sammen og som samlet Korps at have faaet Plads blandt Keiserens Livvagt. Hos byzan- 
tinske Forfattere omtales disse Tropper første Gang 1034, og Korpset, omtrent 1000 Mand, holdt sig lige til 1204, under det 
samme Navn: Væringer, som i noget mere udstrakt Betydning var almindeligt for Nordboerne i Rusland (Munch, III, S. 54 ff). 
Den første, som i islandske Sagaer omtales i Forbindelse med saadan Myklagardsreise, er Kolskjeg Håmundsen; han var Broder 
til Gunnar paa Hlidarende, reiste fra Island til Norge, derfra til Sven Tvæskjæg i Danmark, hvor han 993 blev døbt, derfra til 
Gardarike, hvor han opholdt sig et Aar og drog saa videre til Myklagard, hvor han giftede sig, blev Høvding »fyrer Væringja- 
lidi« og blev til sin Dod. Laxdølasaga, Cap. 72—73, angiver, men altsaa mindre rigtig, Bolle Bollesøn som den første. Forre- 
sten nævnes allerede før 950 Thorkel Thjostarsøn og Eyvind Bjarnasøn som Græklandsfarere (Thomsen, S. 94). Disse ere de 
eneste Exempler man har fra en saa tidlig Tid, idetmindste hvad Norge og Island angaar. Men Svenskerne leverede utvivlsomt 
Hovedmængden, og i Sverige, især i Malaregnene, findes endnu et betydeligt Antal Runestene, ristede til Minde om svenske 
Mænd, der ere faldne eller døde paa deres Færd østerud. 
Efterretningerne om Væringerne i Myklagard giver forskjellige høist interessante Bidrag til Oplysning om de nordiske 
Vikingesverd. Ved en høitidelig Audiens 946 bar Væringerne i Keiserens Følge Faner og Skjold xx ta éuvtwy ozadix (Const. 
Porph. Lib. IT, Cap. 15), altsaa de samme som de selv havde medbragt, og de samme, de som Vikinger i Hjemmet havde 
benyttet. Bolle Bollesøn havde fra Barnsben af baaret »Fotbit«, der var prydet med Guld. Det fulgte ham til Myklagaröd, og 
han havde det paa, da han omtrent 1030 kom tilbage til Island (Munch, III, S. 60). Endnu tydeligere udtales dette i den 
mærkelige Beretning om Islenderen Thorstein, der drog ivei lige til Myklagard for at tage Blodhevn for Broderen Grette: ved 
Vaabenthinget, som holdtes før en Udrykning, skulde enhver vise sine Vaaben. Thorstein kjendte ikke sin Broders Drabsmand, 
men da denne med Stolthed viste sit Sværd og roste sig af, at han dermed havde dræbt Grette, greb Thorstein det og gav 
ham Banesaar. Harald Haardraades Sværd var en Trofæ fra Sicilien.  »Ved Indtagelsen af den tredie Borg, fangede han Befa- 
lingsmanden og fratog ham det ypperlige Sværd, som han (Harald) siden bar« (Munch, Hist., Il], S. 97). Snorre har i Haakon 
Herdebreds Saga, Cap. 21 (Munchs Udgave I, S. 533, Cap. 840), nedtegnet en Beretning, som ovenfor er gjengivet, om 
St. Olafs Sværd. 
Under Udrykning fulgte Væringerne Hæren tilhest, men kjæmpede efter hjemlig Skik sædvanligvis tilfods med 
Sværd og Øx. 
Grækernes Hærvæsen og Krigsudrustning var naturligvis en Arv fra Romerne, men Angrebsvaaben og specielt Sværd 
blev, som foran anført, paa den Tid indført fra Vesteuropa, og naar Væringerne ikke fandt Grund til at ombytte sine fra Hjemmet 
medbragte Klinger, kan dette vistnok alene forklares derved, at disse var lige saa gode, af samme Slags, af samme Form og 
Beskaffenhed som de i Byzants almindelige. Derimod hjemførte Harald Haardraade som en kostbar Sjeldenhed sin lange Ring- 
brynje, »Emmac, der vistnok var af østerlandsk Oprindelse. 
Det var altsaa ikke alene de tvæeggede Sværd blandt Russerne ved Volga som var af frankisk Arbeide, men ogsaa 
Sverdene i det græske Rige. 
Frankerrigets vigtigste Handelsvei mod Øst gik nedad Donau og synes efterhaanden at have givet disse Vaaben 
almindelig Udbredelse over saa godt som hele det østlige Europa. 
: Disse Iagttagelser fra Europas østlige Egne fortjener al Opmærksomhed. De indeholder for det første et temmelig 
tydeligt Tilkjendegivende af, at disse »Vaaben af frankisk Arbeide« dengang kunde blive og blev »nordiske Vikingesværd« alene 
ved at komme i nordiske Vikingers Hænder eller i deres Grave, uden Hensyn til om de bevisligen oprindelig var didbragte 
fra noksaa fjærne og adskilte Lande. Dernæst udvider og bestyrker de den i Ibn Fozzlans Beretning indeholdte Forklaring paa 
Sværdformens Ensartethed i Vikingetiden, og naar man fra Østeuropa forfølger disse »Sværd af frankisk Arbeide« til deres 
sandsynlige Udspring og Tilvirkningstid, skal det vanskelig kunne negtes, at disse samme Jagttagelser giver en varslende Vei- 
ledning ogsaa for Undersøgelserne mod Vest og Nord af de dér forekommende samtidige aldeles tilsvarende tveeggede Sværds 
Oprindelse og rette Attribution. 
GCG 1DE bøivisike Ber 
Fra England kom Kværnbit, Haakon Adelstens berømte Sværd, som han bar til sin Dødsdag og som blev lagt ved 
hans Side, dengang »hans Venner talte over Graven og viste ham til Valhal«. Snorre (Harald Haarfagers Saga, Cap. 43) 
bemærker om Kværnbit, »at dette Sværd er det bedste, som nogensinde er kommet til Norges. 
Han forudsætter altsaa som noget selvsagt, som en naturlig Ting, og som noget alle dengang vidste, at det var 
almindeligt, at Sværd »kom til Norge« udenlands fra. Og hvad som i den Henseende var Regel i Snorres Dage, havde 
naturligvis sin Gyldighed ogsaa for den nærmest foregaaende Tid, saa meget mere som Snorres Bemærkning og Bemeerk- 
7 
