50 
ningens Forudsætning nøie slutter sig til Resultatet af Undersøgelserne om den hjemlige Jernindustris Evne og Mangler.  Alle- 
rede i denne Snorres indirekte Udtalelse ligger derfor et temmelig tydeligt Svar paa Spørgsmaalet om de nordiske Vikingesværds 
Oprindelse, og Besvarelsen vilde været fuldstændig, dersom han lig Ibn Fozzlan havde suppleret sin Bemærkning ved ogsaa at 
tilfoie, hvorfra det var, at disse Vaaben sædvanligvis kom til Landet. Derom nævner han imidlertid paa dette Sted intet. 
Derimod anfører baade han og andre Sagaskrivere Tilfælde nok, hvoraf med Sikkerhed fremgaar, at fra England kom mange. 
Efter Sagnet var saaledes et fra Adelsten til Harald Haarfager sendt Sværd med gyldent Hjalt den ligefremme Aarsag til at 
Haakon blev opfostret i England, og i det hele stod England for Nordboerne som rigt paa alle jordiske Herligheder, hvorfor 
det ogsaa gjennem hele Vikingetiden var Gjenstand for deres særlige »Opmeerksomhed«. 
Da nu England for nærværende forsyner saa at sige alle Jordens Folkeslag med Jernvarer og Vaaben, kunde det 
ligge nær at antage, at den britiske Jernindustri ogsaa op igjennem Tiden har spilt en lignende Rolle. Denne Antagelse svarer 
imidlertid ikke til de virkelige Forhold. Englands Overlegenhed paa dette Omraade er af forholdsvis ung Alder, og staar i 
umiddelbar Forbindelse med den nyere Tids store Fremskridt i chemisk og teknisk Retning. Med sikkre Beviser kan godtgjøres, 
at lige til langt ned i Middelalderen var Jernindustrien paa de britiske Øer kun lidet udviklet, og ikke engang tilfredsstillende Landets 
eget Behov. Hvad specielt Klingefabrikationen angaar, er det betegnende, at det, endog saa sent som i Renaissancetiden, er yderst 
sjeldent at paatræffe en Klinge med engelsk Mærke (Sword, S. 41). Forresten ere de historiske Ffterretninger og alle Slags 
direkte Oplysninger om den engelske Smedekunst i Oldtiden meget sparsomme. Værdifuld er derfor i herværende Forbindelse 
Cæsars Anførsler i Comm. V, Cap. 12, 13, 14. (Refereret af W. B. Dawkins, Intern. congr. at Norwich 1868, S. 190, »on the 
antiquity of the iron mines of the Wealdc). Der sees at den »maritima regio« hvori Jernet »fodes« egentlig er at forstaa med 
det sydøstre Hjørne af England, indbefattende Kent og en Del af østre Sussex, som havde modtaget sin Befolkning fra den 
ligeoverfor værende Del af Gallia Belgica. Isaafald ere Leierne endnu kjendt: det er den oolitiske Jernerts i den wealdiske 
Formation. Der findes ogsaa talrige Slaghobe, hvoraf en Del ved de deri fundne Oldsager karakteriseres som omfattende hele 
Keiserperioden til Diokletians Tid; enkelte Slaghobe derimod synes ved sit Indhold af grove Potterier at maatte henføres til 
Tiden før Cæsars Erobring — og det er saaledes rimelig at Cæsar netop omtaler disse Jerngruber i og omkring det nuværende 
Battle, Tunbridge etc. Disse oolithiske Jernertse fra Juraperioden udmærke sig imidlertid ved en Fosforgehalt, der stiller dem 
nogenlunde i Klasse med Myrmalmen. 
Fra dette sikre Udgangspurkt maa man kunne trække adskillige analoge Slutninger ved Hjælp af de Erfaringer man 
har fra Myrmalmstiden her hjemme. 
Cæsar tilfoier at Forraadet er ringe, og Jernet i afveiede Terninger bruges som Mynt; deraf er man ikke berettiget 
til at slutte at Jernet blandt Briterne var sjeldent og kostbart, men kun at den wealdiske Jernertses Smeltning forblev en Industri 
i det Smaa; og Jernet ogsaa tidlig, paa Grund af sin lokale Forekomst, blev et almindeligt Byttemiddel. 
At Udvinding af Metaller imidlertid har staaet paa et lavt Trin fremgaar af Cæsars Ord »ære utuntur importatoe. 
Kobber fandtes i England dengang som nu, og Cæsar selv ved at berette hvor Tinnet »plumbum album« »voxer« — og dog 
har Briten maattet hente sin Bronce fra Udlandet. — Uden at være øvede Metallurger kan de gamle Briter dog have været 
Smede, selv om de ikke har forstaaet at fremstille gode Staalklinger. Deres jernbeslagne Stridsvogne og den Modstand de 
idetheletaget reiste mod Romerne bevise at de ikke led Mangel paa Jern eller Vaaben. 
Efterat Romerne var blevne Herrer i Landet anlagde de Jern- og Vaabenværker saaledes som Skik og Brug var i 
alle nye Provinser. Det keiserlige Værksted ved Bath, oprettet af Hadrian, havde at levere Vaaben til de i Britanien statione- 
rede Tropper. Det nødvendige Staal maatte utvivlsomt indføres, idet Romernes fortrinlige Veivæsen muliggjorde Varetransport 
selv mellem tjærne Dele af Riget; blastrjarn, fellujarn og teintjarn kunde derimod Landet selv preestere. FEndnu skal der 1 
Monmouthshire ved Glocester og især i »the Forest of Dean« findes store Slagsamlinger og andre Minder om denne Virksomhed 
(Archeol. Journal. Vol. XVII, S. 225 og følgende). Her var Raamaterialet den sædvanlige engelske Rødjernsten, men Udsmelt- 
ningen ganske som ved Myrjern. Dengang Romerne maatte opgive Britanien, Anno 409, lukkedes imidlertid ogsaa disse 
Værksteder, de romerske Vaabensmede fulgte Legionerne, Staalimporten ophørte, og Industrien forfaldt. 
Mellem 450 og 586 foregaar den store Indvandring eller Indtrængen af Angler og Saxer, men enten har disse nye 
Indbyggere ikke befattet sig synderlig med Smedekunsten eller ogsaa har det forefundne Raamateriale lagt Hindringer iveien for 
Udviklingen af deres Jernindustri. Lappenberg (S. 622, Geschichte von England) meddeler som sit Totalindtryk, at under 
Angelsaxernes Herredømme forfaldt Bjergværksdriften. Dog vedblev ogsaa i deres Tid de vestlige Landskaber af Wessex, 
Glocester, Hereford, Somerset, at levere meget Jern, der udsmeltedes udelukkende ved Hjælp af Trækul, men paa en høist 
ufuldkommen Maade, hvilket kan bevises af Slaggens store Jernholdighed (Bech, S. 678). Om deres Smededygtighed i de 
første Aarhundreder efter deres Indvandring, har man troet at kunne hente nogen Veiledning fra de i Gravene medgivne Jern- 
sager, ligesom en af Englands ivrigste Forskere har anstillet Prøver for at komme efter Materialets indre Egenskaber. Under- 
