nr 
= 
søgelserne har for Vaabnenes Vedkommende fort til det Resultat, at de har været af blødt Jern, Smedejern (Kemble to Aker- 
man: Hore ferales, S. 203). 
Saafremt altsaa Materialet har været indenlandsk, skulde heraf fremgaa, at den engelske Myrmalm vistnok har kunnet 
være baade god og tjenlig til forskjellige Redskaber, men at den til Fremstilling af det for Klinger nødvendige Staal har været 
omtrent ligesaa uskikket som den norske, og at de angelsaxiske Smedemestere ikke stort bedre end de nordiske har magtet 
at overvinde de tekniske Vanskeligheder, som Myrmalmsjernet frembød, og som overalt gjennem hele Oldtiden var forbundet 
med Fremstillingen af en virkelig god Klinge. Sverd ere forresten i disse Grave yderst sjeldne i Forhold til Gravenes Antal. 
Talt kjendes fra hele England neppe flere end et Snes Stykker (21 optælles af Lindenschmit, Handb., S. 220, tildels ifølge 
Fausset's Inventarium sepulcrale), og om disses Oprindelse kan naturligvis intet sikkert vides især da de, ligesom næsten alle 
Jernsager, der findes med ubrændte Lig, ere stærkt forrustne, saaledes at Detaillerne ere utydelige og Sammenligning vanskelig. 
Dog har Formen tydeligvis været lig Folkevandringstidens Spatha, saaledes som den kjendes fra Fastlandsfund, og 
naar hensees til det stærke Bevis, som de danske Mosefund afgiver paa tidlig Vaabenimport fra Syd, er der neppe Grund til 
at betvivle at den Slags Sværd ogsaa har fundet Vei over Kanalen til Angelsaxernes krigerske Hovdinger. Enkelte i England 
opdagede Pragthjalt fra en noget senere Tid har i sit Anlæg tydelig Overensstemmelsc, maaske ogsaa fælles Oprindelse med 
flere i Tyskland og Norden fundne, og synes i sin Form og Konstruktion allerede at vise de samme Grundtræk, der siden blev 
almindelige for de saakaldte nordiske Vikingesværds eiendommelige Haandtag. 
Fra Angelsaxernes hedenske Tid ere altsaa Efterretningerne faa og Sværdfund sparsomme, men endnu efter Christen- 
dommens Indførelse i det Vilde Aarhundrede, altsaa fra den Tid, der i nærværende Tilfælde for os har størst Betydning, 
savnes ethvert Vidnesbyrd om Jernindustriens Fremgang. Det sociale Liv i England var dengang tilstrækkelig udviklet til at 
skabe en selvstændig Haandværksstand og til at muliggjøre en mere kontinuerlig, fabrikmæssig Arbeidsmaade, der specielt for 
Sværdtilvirkningen synes en Nødvendighed, men desuagtet foreligger intet, der tyder paa, at Angelsaxerne mere end før var 
komne ind i Vaabentilvirkningens Hemmeligheder. 
Ikke engang i den Fredsperiode, som Kong Alfred i enhver Henseende benyttede saa godt til at hævde sit Folks 
Selvstændighed, hører man noget om, at han har antaget sig denne Sag, uagtet vi ved, at han for at ophjælpe Industrien ind- 
kaldte fremmede Kunstarbeidere (Shaw: Dresses & Decorations, S. 2). Det samme er Tilfælde under de følgende Konger og 
vedbliver efter Wilhelm Erobrerens Angreb og Seier. I hans bekjendte Skatte- eller Afgiftsfortegnelse »the Doomesday-book« 
nævnes vistnok atter det foran omtalte af Romerne drevne Jernværk i the Forest of Dean, dog forekommer ikke et Ord om, 
at Vaabentilvirkningen er gjenoptagen. Hvad Kongen forlanger er kun en bestemt Afgift af Stangjern til Skibsbrug. Forgjæves 
vil man altsaa i de skriftlige Kilder soge Oplysninger om angelsaxiske Vaabensmedes Kunstfærdighed. Og dog var det tvæ- 
eggede Sværd tydeligvis et høit skattet Vaaben blandt Angelsaxerne. Dets sjeldne Forekomst paa de hedenske angelsaxiske 
Gravpladse er af Hr. Kemble forklaret ved ligefrem at henvise til, at der blandt Angelsaxerne tydeligvis kun var en enkelt og 
forholdsvis lidet talrig Samfundsklasse, der førte dette Vaaben: »Efter min Mening,« siger han, »var det ingen Mand med 
lavere Rang end »a Kings thane«, der havde Ret til at bære Sværd« (Hore ferales, S. 203). Spydet var den simple Krigers 
almindelige Angrebsvaaben, medens de i samtidige Skeletgrave fundne Sværd har været brede tvæeggede Værger, som alene 
har kunnet passe for en Mand tilhest (se foran S. 45). De har hort med til Bevæbningen for en bestemt Krigerklasse, der 
gjorde Ryttertjeneste. Dette kan med Lethed blive godtgjort ved de angelsaxiske Love om Heriot (den lensretlige Afgift ved 
Arvefald). De gammelangelsaxiske Arveregler havde nemlig den Bestemmelse, at naar en Krigsmand døde, til hvem Kongen 
havde overgivet Vaaben, skulde disse Vaaben atter tilfalde Kongen. Denne Regel gik siden over til en nøie bestemt Afgift, 
svarende til den afdødes offentlige Stilling, det vil sige til at gjælde de Vaaben eller den Krigsudrustning, som man forudsatte, 
at han pligtmæssig havde eiet, og som han i levende Live havde havt Ret til at bære. I Kong Knuts Regjeringstid var Mini- 
mumsafgifterne bestemt paa følgende Maade: 
Første Klasse, Prinser af Blodet, Erkebiskopper og Jarler: otte Heste, hvoraf fire med Sadel, fire Hjelme, fire Ringbrynjer, otte 
Spyd, otte Skjolde, fire Sværd og tohundrede Guldpenge. 
Anden Klasse, der omfattede de fornemste blandt hans Vasaller, »the Kings thanes«, hans Adelsmænd og Hoffets Medlemmer: 
fire Heste, hvoraf to sadlede, to Sværd, fire Spyd, fire Skjolde, en Hjelm, en Brynje og femti Guldpenge. 
Tredie Klasse, den lavere Adel: en fuldt udrustet Hest og vedkommendes Bevæbning eller en Erstatning i Penge. 
For Danernes Vedkommende var Bestemmelserne noget anderledes. 
Første Klasse, Huskarle (Hirdmænd): to Heste, hvoraf en sadlet, et Sværd, to Spyd, to Skjolde og femti Guldpenge. 
Anden Klasse, Landadelen: fire Pund. 
Tredie Klasse, den laveste Landadel: to Pund. 
Heraf fremgaar, at ingen af lavere Rång end Kongens Thane havde at udrede Sværd, fordi Sværd ikke var et 
Vaaben som svarede til hans Grad, men alle som havde at aflevere Sværd havde ogsaa at yde Heste. Jeg er, fortæller 
