Pal 
iS) 
Mr. Kemble, tilbgieiig til at tro, at Antallet af Heste og Vaaben vistnok svarer til Antallet af de Mænd, som hver efter sin 
Klasse havde at bringe med sig og stille i Marken. 
Paa denne Maade havde første Klasse at stille fire Ryttere udrustede med Sværd, Spyd, Skjold, Hjelm og Brynje, 
foruden fire Fodfolk med Spyd og Skjold, medens den laveste Klasse af Thaner kun havde selv at afgive Møde tilhest og 
fuldt rustet, færdig til at gjøre Tjeneste i Kavaleriet. Næsten i alle Tilfælde svarer Antallet af Sværd nøie til Halvparten af 
Hestene, og alle de, som ikke havde at erlægge nogen Hest, altsaa alle, som tjente tilfods, havde derfor efter al Sandsynlighed 
heller ikke noget saadant Vaaben. 
Sværd var altsaa blandt Angelsaxerne forbeholdt Mænd af en bestemt Rang. I Danelagen var endog en udtrykkelig 
Bestemmelse om, at selv om en Ceorl (en Mand af simpel Herkomst) har været saa heldig, at han har kunnet skaffe sig en 
Hjelm, en Brynje og et med Guld prydet Sværd bliver han dog en Ceorl, det vil sige, han bliver ikke derfor adelig. Sværd 
med gyldne Hjalt omtales i det hele ofte i de angelsaxiske Skrifter. 
Det var et saadant Sværd, Kong Adelsten sendte Harald Haarfager og hvorom Snorre har den bekjendte Beretning: 
Harald greb det gyldne Hjalt, men da sagde Sendebudet, nu tog Du ved Sværdet, som vor Konge ønskede, nu er Du hans 
Mand (Pegn), eftersom du har modtaget hans Sværd. 
Naar derfor de norske Hirdmænd senere fik Navn af Sværdtagere, idet de ved »Sverdtaka« forpligtede sig til Troskab 
i Tjenesten, er dette vistnok en Ceremoni, der er optaget fra Angelsaxerne. 
Til Gjengjæld synes Jarlens Titel og Værdighed at være overført til Angelsaxerne fra Norden, hvor Navnet er gam- 
melt, medens det i England neppe forekommer før efterat den nordiske Indflydelse havde begyndt at gjøre sig gjældende 
(Steenstrup, IV, S. 111). 
Da Kong Hrollaug af Naumdalen (Harald Haarfagers Saga, Cap. 8. — Munch, I, S. 469) overgav sit Rige til Harald, 
tog denne et Sværd, fæstede det ved hans Bælte, bandt et Skjold om hans Hals, gjorde ham til Jarl og ledte ham i Høisæde. 
Endnu Kong Magnus's Hirdskraa har Bestemmelse om at Udnævnelser skal ske paa den Maade, at Kongen overrækker Jarlen 
et Sværd som Tegn paa, at han har sit Jarledømme af Kongen og er dennes Sværdtager. 
I angelsaxiske Adelstestamenter forekommer ikke sjelden Detailoplysninger om den afdødes forskjellige Sværd. Disse 
har naturligvis stor Interesse, om det end i mange Tilfælde er vanskeligt nu at forstaa eller tyde de opgivne Kjendetegn. 
Saaledes f. Ex. Prince Æthelstans Testament fra omtrent 1012—1016, senest delvis gjengivet med forklarende Over- 
sættelse i G. Stephens Pragtveerk: Old northern runic monuments III, S. 167 ff: 
1) og Sværdet med det sølvprydede Hjalt, som Wulfric udførte og den gyldne Balg og det Smykke (Beltespænde?) som 
Wulfric udførte — — — 
2) og det sølvhjaltede Sværd, som Ulfeytel eiede — — — 
3—5) og jeg testamenterer til Eadmund min Broder det Sværd, som Offa har eiet. Saafremt herved menes den bekjendte 
Offa rex Merciorum, var dette Sværd altsaa et Familie- og Arvestykke vel 200 Aar gammelt, maaske derfor det 
samme »gladium huniscum« som Karl den Store sendte sin kongelige Ven (se foran S. 45), og Sværdet »with the 
pitted hilt«, altsaa med Hjalt hvori er indpresset runde grubeformede Ornamenter (cfr. Rygh, N. O., S. 510), »and 
anes brandes« (Brandr-Sværdklinge, branc paa oldfransk), 
6) og jeg giver til min Broder Eadwig et sølvhjaltet Sværd, 
7) og »des malswurdes« (= det målasværd (cfr. målaspjöt), vistnok = det damascerede Sværd), som Wither eiede, 
8) og jeg giver til Ælmer, min Taffeldækker »des sceardan swurdes«. Betydningen uklar. Stephens oversætter det med 
the shard (? chequered) sword, altsaa = ? spraglet, svarende maaske til Tyskernes bunt, wurmbunt om damascerede 
Klinger. Dette bestyrkes ved det om 12te Sværd anvendte Udtryk: does sceardan målswurdes, 
9) og jeg giver til Siferth et Sværd, en Hest og mit Bøgetræsskjold, 
10) og jeg giver til Eadric, Wynfleds Søn, Sværdet med Haandmærke (dæs swurdes de sed hand is on gemearcod), 
II) og jeg giver til Æthelwine min Vaabensvend det Sværd, som han tidligere skjænkede mig, 
12) og jeg giver til Ælfnoth min Sværdfeger: »dæs sceardan målswurdes« (se Anm. ovenfor til Sværd 8). 
Hewitt: Ancient armour I, S. 38, forklarer den første Del af dette Testamente: the sword with the silver hilt, which 
Wulfric wroughte, som at hele Sværdet var arbeidet af Wulfric. Men saafremt dette havde været Meningen, havde vel her 
været anvendt samme Udtryk, som længer nede i Dokumentet: the silver-hilted sword, which o. s. v. At Wulfric kun er tænkt 
som Mester for Hjaltet, altsaa som Sølv- og Guldarbeider, fremgaar ogsaa af, at der strax efter og i samme Forbindelse nævnes 
det Smykke som han, Wulfric, havde udfort. Guldsmedkunsten var adskillig udviklet blandt Angelsaxerne (Shaw: Dresses & 
Decorations, Introduction, S. 2), medens den Omstændighed, at ikke for noget af disse i Testamentet opførte tydeligvis kostbare 
og værdifulde Vaaben, Klingesmedens Navn findes anmærket eller fremhævet, paa det klareste synes at vise, at Navnene ikke 
