var kjendte, idet Klingerne ikke var af angelsaxisk, men fremmed Oprindelse; nogen Ulfberhtklinge nævnes ikke, har maaske 
heller ikke været blandt dem. 
Havde det forholdt sig saaledes som før antaget for de »nordiske Vikingesværds« Vedkommende, at saadanne 
Vaaben kunde leveres af enhver flink Smed, vilde der ikke være blevet tillagt dem den Betydning, som man af de gamle Bestem- 
melser og bevarede Dokumenter kan se har været Tilfælde. Blandt Angelsaxerne var et tvæegget Sværd tydeligvis en Vel- 
standssag, som kun høierestaaende Krigere havde at anskaffe sig og som derfor blev til et Slags Rangsmærke for disse. 
Sven Aageson fortæller, at da Kong Knut havde fuldført sin store Opgave, Englands Erobring, lod han kundgjøre, 
at alene de vilde blive optagne i hans Hird, der glimrede ved tvæeggede Sværd med guldindlagte Hjalt, thi det udmærker 
Fyrsten, at han er omgivet af en Skare Krigere med skjønne Vaaben. Den egentlige Hensigt hermed var at bevirke en 
Udrensning, idet alle de mindre heldig stillede af den store Flok, som under og efter Krigen havde samlet sig om Kongen, maatte 
trække sig tilbage, hvorved kans Hird kun kom til at bestaa af høibaarne og formuende Mænd, idet det i Regelen alene laa 
indenfor disses Evne at imødekomme det kongelige Bud. 
I denne Hird, den for sin Tapperhed og Krigslove bekjendte Thingemanlid (Steenstrup, Normannertiden IV, S. 127, 
isl. Thingmannalid), hvormed Knut omgav sig for at hævde sin Magt i det undertvungne Land blandt oprørslystne og urolige 
Undersaatter, var naturligvis foruden Angelsaxer ogsaa mange andre Nordboere. Allerede forskjellige af Angelsaxerkongerne havde 
taget nordiske Krigere i sin Tjeneste, og som bekjendt var det efter ligefrem Indbydelse af Ethelred at Erik Blodøxe kom til at tage 
fast Bolig i Northumberland for at værge Landet mod andre Vikinger. Han havde sit Tilhold i York og var efter de engelske 
Kronisters Vidnesbyrd »den sidste Konge i Northumberland« (Munch, I, S. 2—220). Thorkel den Høie havde været Ethelreds 
Landeværnsmand, forinden han kom i Knuts Tjeneste. Desuden havde mange Vikinger allerede tidlig søgt sig nye Hjem i 
England. Ved Fredslutningen 867 var Northumberland blevet dem indrømmet, for at de kunde bosætte sig der, og 878 maatte 
Alfred afstaa hele Danelagen. Dygtige Konger sikkrede vel gjentagne Gange Angelsaxernes Overherredømme, men uagtet 
Krigslykken var vexlende, vedblev Indvandrerne at bo i sine nye Hjem og at faa en stedse voxende Indflydelse, indtil ved 
Vikingetidens Slutning Danekongerne Sven Tvæskjæg og hans Søn Knut fuldender Landets Erobring og bliver Angelsaxernes 
anerkjendte Konger. ; 
Gjennem næsten hele den yngre Jernalder var det altsaa en stadig Kamp og en livlig Forbindelse mellem Angelsaxer 
og Nordboer, men aldrig høres om, at Overlegenhed i Vaaben og Krigsudrustning gav nogen af Parterne Seier, eller at de 
nordiske Vikinger havde nogen Betænkelighed ved at benytte Angelsaxernes Sværd og gjøre dem til sine egne, naar de kun 
dertil havde*Anledning. De islandske Sagaskrivere gaar ogsaa som allerede nævnt stedse ud fra, at et i England hentet Sværd 
strax og uden videre passede baade for den nordiske Krigers Haand og for hans Kampmaade. Men ikke nok hermed, de 
samtidige angelsaxiske Billedtegnere udstyrer jævnligen sine Krigere med netop de samme Slags tvæeggede Sværd og Hjalt- 
former, som kan paavises blandt vore i Norden fundne Vikingevaaben. Vistnok paa Grund af den Betydning, som blandt 
Angelsaxerne blev tillagt de gyldne Hjalt er paa de illustrerede Manuskripter Sværdhaandtagene oftest farvede gule, og det kan 
neppe feile, at Originalerne kan søges og findes blandt de i nordiske Vikingefund saa hyppigt optrædende Sværd med metal- 
dækkede Hjalt og stor Knap (se Fig. 2 og 3, Pl. I, N. O., S. 494. Mont., Fig. 505 og 507 m. m. fl). 
Forgjæves vil man speide efter ringeste Bevis for Rigtigheden af den tidligere Antagelse at Angelsaxernes Sværd var 
kortere og lettere, og at Vikingernes udskilte sig ved eiendommeligt formede Haandtag (Worsaae: Danske og Nordmændene i 
England, S. 71. Worsaae: de danskes Kultur i Vikingetiden, S. 37). Baade Angelsaxer og Nordboer har tydeligvis under 
deres mange og lange Kampe i Vikingetiden brugt samme Slags Sværd. Som et foreløbigt Bevis kan anføres et enkelt, men 
ganske mærkeligt Træf: naar Worsaae, der ivrig har hævdet Vikingesværdenes nordiske Oprindelse, ønsker at gjengive et som 
sikkert er af hjemligt Arbeide« (Illust. Tidende, S. 291 og Worsaae: de danskes Kultur i Vikingetiden, S. 23) vælger han at 
lade afbilde et Sværd med sølvforsirede Hjalt, og femtunget Knap (Universitetets No. 257, fundet paa Hedemarken). Det hele 
Sværd er ualmindelig godt vedligeholdt, men da jeg ved Professor Ryghs Velvillie fik Anledning til at anstille en nærmere 
Undersøgelse af Klingen, kom Ulfberhts Navnetræk at lyse fra dets fordybede Midtrand (se Fig. 8, Tab. III). Og naar 
Augustus W. Franks i Hore ferales, S. 203 anfører Mr. Kembies foran gjengivne Bemærkninger om Sværdets Betydning blandt 
Angelsaxerne, og i Forbindelse dermed lader afbilde et i Withamfloden ved Lincoln fundet Sværd, har ogsaa dette sølv- 
prydede Hjalt, femtunget Knap og paa Klingen »indistinct indications of letters«, der ved Hjælp af de mange nyfundne Sværd- 
indskrifter med stor Sandsynlighed kan udfyldes til at danne samme betegnende Ulfberhtnavn. At Ulfberhtklingerne hverken 
ere nordiske eller norske, derom maa alle være enige. 
I disse to Tilfælde hvor den ene skulde være ligesaa sikker angelsaxisk som den anden af nordisk Oprindelse, viser 
altsaa Indskrifterne, at begge ere fra samme Værksted, der hverken er angelsaxisk eller nordisk. Resultatet kan saaledes som foran 
udviklet, efter al Sandsynlighed udvides til at gjælde ogsaa de umærkede Klinger, hvoraf altsaa skulde følge, at Vikingetidens 
Sværd efter al Sandsynlighed ere indførte til England som til Norden, og at de i England fundne Exemplarer ikke, som hidtil 
