ESN 
antaget, behøver at være didbragt af Vikinger, men at de efter Omstændighederne har gjort lige god Tjeneste i Angelsaxernes 
som Vikingernes Hænder. De ældre Misforstaaelser om Vikingesværdenes nordiske Oprindelse skyldes tydeligvis forskjellige 
forudfattede Meninger, der igjen har havt sin Grund i manglende Sammenligningsmateriale, hvorved Vaabenformernes mulige 
Aldersforskjel ikke er kommen i tilstrækkelig Betragtning. Begge Parter baade Angelsaxer og Vikinger har tydeligvis kjæmpet 
med lige Vaaben. Men da Jernindustrien i Oldtiden saaledes som foran vist, hverken hos Nordboer eller Angelsaxer havde 
naaet den til Sværdtilvirkningen nødvendige Høide, var der hverken for det ene eller det andet af disse Folk nogen Anledning 
til i Sværdformen at give Udtryk for nogen national Eiendommelighed. 
De var ligesom Avarerne, Chazarerne og Russerne i Østeuropa henviste til at hente andetstedsfra, hvad deres egen 
Smedekunst ikke magtede at yde. Under Vikingetidens lange Kampe var imidlertid naturligvis Vaaben en vigtig Del af Hær- 
fanget, og forsaavidt kan man være sikker paa, at mangfoldige af disse Sværd har været i Angelsaxerhænder, forinden de kom 
i Vikingehænder og omvendt, men anden Berettigelse har de neppe heller havt til at kaldes enten angelsaxiske eller nordiske. 
Den samme Iagttagelse, der var Grundlaget for Læren om Vikingesverdenes fælles nordiske Oprindelse: Sandsynligheden af 
en fælles Oprindelse i Overensstemmelse med deres umiskjendelige Slægtskab i alle de Lande, hvor Vikingerne hærjede, har 
fremdeles sin Rigtighed, kun Udgangspunktet maa søges andetsteds. Det nærmere Kjendskab til Oldtidens Jernindustri paa 
den ene Side, Ibn-Fozzlans og Ulfberhts skriftlige Vidnesbyrd paa den anden, umuliggjør at man længer inden Nordens 
Grændser kan søge Vikingesværdenes fælles Fædreland. Man kan ikke længer i dem se »nordiske« Kunstarbeider, endnu mindre 
»Beviser paa de nordiske Krigeres Dygtighed ogsaa i Fredens Idretter«, thi først ved Vikingetogene kan disse Vaaben være 
komne i Vikingernes Besiddelse og som Krigsbytte ere de af Vikingerne bragte til Norden, hvor Valhallatroen og Gravskikke 
især i de norske Fylker har været den ligefremme Aarsag til, at saavidt mange af disse eiendommelige Vaaben ere blevne bevarede 
lige til vor Tid. Dette Krigsbytte er som foran udviklet kun undtagelsesvis hentet i Austervegsfærden, men maa fordetmeste være 
hjembragt fra Vest, og da Angelsaxerne aldrig var Vaabensmede, maa Vikingernes fælles Kilde tydeligvis være at søge inden 
Frankerrigets Grændser. Her havde Sværdsmedningen gamle Aner og tog i Karolingertiden et mægtigt Opsving. Samtidige 
Optegnelser ved at berette om en storartet Vaabenexport mod Øst nedad Donau, som Regjeringen forgjæves søgte at hindre 
og forbyde. De keiserlige Vaabenværksteder forsynede naturligvis ogsaa Rigets Provinser mod Nord og Vest, men kom 
derved paa samme Maade til ogsaa paa denne Kant at give Naboer og indbrydende Fiender de Vaaben i Hænde, hvorunder 
Vesteuropas Folk i Vikingetiden saa haardt kom til at lide. 
Desværre er vort Kjendskab til det angelsaxiske Forsvarsvæsen meget ufuldstændigt. Indtil Alfreds Dage var der 
neppe noget stadigt tjenestegjørende Troppekorps. Brød Fienden ind i Landet, lod nærmeste Faldorman udgaa Ledingsopraab 
og maatte ved egen Hjælp se til at værge sig og sit Landskab, altsaa omtrent som hos os, dengang Kveldulf negtede at følge 
Opbudet, saalænge Fienden ikke var kommen indenfor hans Fylkes Grændser. 
Yderst mærkelig er den Omstændighed, at hverken Angelsaxer eller Franker var i Besiddelse af nogen Flaade til 
Kysternes Forsvar. Angreb fra Søsiden var noget uhørt og utænkeligt, hvorfor ogsaa Alcuin, i Forskrækkelse over Vikingernes 
første Plyndringer skriver: ikke troede vi et saadant Tog muligt. Men formedelst vore Synder frygter jeg Hedningerne, som i 
tidligere Dage ikke har forsøgt at beseile vort Hav og plyndre vort Havs Kyster (Storm, Kritiske Bidrag 11 og 12). 
Foran er meddelt de engelske Oldgranskeres væsentlig paa Reglerne for Herioten byggede Anskuelse, at det oprin- 
delig kun var Adelen (die Königsthåne, Lapp., S. 571) som tjente tilhest, og førte Sværd, medens Skjold og Spyd var den 
almindelige Krigers sædvanlige Værge. Efter deres Form er Vikingesværdene tydeligvis ogsaa nærmest bestemte for Ryttere, 
hvorfor de vistnok maa have faldt noget tunge og dertil lidt ubekvemme i Haanden paa Fodfolk. 
Derved forklares maaske i nogen Grad den paafaldende Omstændighed, at Vikingerne i Udlandet jævnlig gjør Rytter- 
tjeneste. Herhjemme var Landeværnet indtil Unionstiden saagodtsom udelukkende beregnet paa Søforsvar og Søkrig, men alle- 
rede i 892 fortælles om den store Vikingehær, der kom fra Boulogne til England, efter i flere Aar at have hærjet i Frankrig, at 
den førte Heste med sig paa 250 Skibe (Munch, I, S. 651). Ti Aar iforveien angreb Kong Ludvig af Frankrig (Ludvig II) 
en røvende Vikingeskare ved Saucourt-en-Vimeu eller Nibats, mellem Abbeville og Eu, »Vikingerne var alle beredne« men blev 
siagne. Circa Aar 1000 skulde Nordmændene i Dublin hjælpe Kong Brian Boroimbhe, men paa Veien ilede Nordmændenes 
Rytteri i Forveien for at plyndre og blev tilintetgjorte til sidste Mand (Munch, II, S. 207). 
Da Kong Knud kom tilbage og havde underkastet sig Wessex, blev Hæren forsynet med Heste (Steenstrup, II, S. 280). 
Thingmannaliden fulgte Kongen og Hæren tilhest ligesom Væringerne i Byzants. I Snorres Beskrivelse af Slaget ved 
Stanfordbridge omtales Thingmannaliden som fortrinlig øvet i Rytterfægtning, medens dette tappre Korps i sin sidste Kamp ved 
Hastings steg af Hestene og stillede sig i tætstillet Slagorden (Aarb. 1875, S. 282) ligesom Angelsaxerne der efter Sædvane 
var tilfods, med Øx i Haanden og Skjold ved Skjold, dannede en uigjennemtrængelig Masse (Malm. Lib. III). 
Ogsaa blandt Angelsaxerne sees forresten det tvæeggede Sværd at være kommet mere almindelig i Brug i Vikinge- 
tidens Aarhundreder, uagtet det fremdeles var mod deres Sædvane (contra morem) at de kjæmpede tilhest. Paa Bayeuxtapetet ere 
