55 
begge Hære forsynede med samme Slags Sværd, men i Slaget sees kun de normanniske Ryttere at gjøre Brug af dette Vaaben. 
Etter sin Seier sorgede disse imidlertid snart for, at Rytteriet blev en selvstændig Del af Hæren i England, men at Angel- 
saxerne, der Saalænge de var sine egne Herrer, afgjort foretrak at kjæmpe tilfods, dog maatte hjælpe sig med Sværd, der 
nærmest var beregnet for Rytteri, beviser bedst, hvor lidet de selv raadede for Sværdformen, og at de ligesom Vikingerne 
maatte hjælpe sig med de Sværd som var at faa, selv om de ikke netop var afpassede for deres Kampmaade. Nogen udtryk- 
kelig Erljendelse af eller Udtalelse om, at Angelsaxerne i Oldtiden hentede største Parten af sine Sværd udenlands fra, fore- 
kommer neppe i de samtidige Kilder. Denne Omstændighed kan imidlertid ikke tillægges større Betydning end f. Ex. de 
islandske Kildeskrifters tilsvarende Taushed om, hvorfra Nordmændene og de andre Vikinger fik sine. Ligetil langt ned i Middel- 
alderen synes Englands Jernindustri at have staaet meget tilbage (Bech, S. 831). Fra 1321 forekommer en betegnende Medde- 
lelse om, at Edvard IT sendte en Smed til Paris for at lære, hvorledes man arbeidede Slagsværd og ved en Udrustning i 1386 
blev Sværd anskaffet fra Bordeaux.!) Fra det XIIIde Aarhundrede haves sikkre Oplysninger om Udførsel af Vaaben og Staal 
fra Tyskland til England (Bech, S. 831—848). Over Kanalen har vel derfor ogsaa de ældre Slægter været tvungne til at søge 
alle saadanne Vaaben, som den indenlandske Jernindustri ikke kunde levere, og da først og fremst de tvæeggede Sværd, der 
stillede størst Fordringer saavel til Materialet som til Klingesmedens Dygtighed. 
De gjentagne Forbud, som Karl den Store og hans Efterfolgere lod udgaa mod Salg af Vaaben til Rigets Fien der, 
er tydelige Bevis for, at de frankiske Vaabensmede dengang maa have været Nabofolkenes overlegne. Men med Angelsaxerne 
havde Frankerriget ingen krigerske Forviklinger. Mercien, Northumberland og Wessex var Frankernes Venner og Forbunds- 
feller (Lappenberg, I, S. 270). Kong Offa stod i venskabeligt Forhold til Karl, de udvexlede Gaver og afsluttede en Handels- 
traktat, der sandsynligvis har lettet Angelsaxernes Vaabenforsyning, og om Kong Egberht, der kort efter Offas Død besteg den 
vestsaxiske Trone, vides, at han endog i flere Aar havde opholdt sig hos Keiser Karl og deltaget i hans Krige. Han kjendte 
altsaa af egen Erfaring baade den frankiske Krigskunst og Frankernes Vaabenudrustning, og da han ligesom Offa i meget tog 
Frankerne til Forbillede, er der al Grund til at tro, at han efter Evne har søgt at forbedre sine Angelsaxeres Bevæbning efter 
frankisk Mønster, især da det ikke manglede ham paa Anledning til Krig. Og naar hans egne Landsmænd ikke magtede at 
levere de til Hærens Udrustning mere kunstfærdige Vaaben, som for Exempel gode Sværd, er der ingen Grund til at tro, at 
der fra Frankerhoffets Side blev lagt Hindringer iveien for at de angelsaxiske Adelsmænd mod gode Ord og Betaling kunde 
forsyne sig af Frankernes Overflødighed. 
Under disse Omstændigheder bliver det let forklarligt, at samtidige Miniaturer og Tegninger ingen Forskjel viser 
mellem Frankernes og Angelsaxernes Sværd, at der paa Tapetet fra Bayeux ikke mærkes mindste Forsøg paa at gjøre en 
saadan Forskjel gjældende, samt at Vikingesværdene viser en giennemgaaende Overensstemmelse, enten de findes søndenfor eller 
nordenfor Kanalen, paa Ruslands Sletter eller i Norges Dale. 
Ligesaa betydningsfulde som Vikingetogene i sine Følger blev for Englands Befolkning, ligesaa dybt kom Indtrykkene 
fra Vikingetiden til at fæste sig i Befolkningens Erindring. Som et Udslag heraf har man paa de britiske Øer gjennemgaaende 
været altfor tilbøielig til at henføre Fund og Mindesmærker til de nordiske Vikinger, og til at sætte Vikingernes Navn i Forbin- 
delse med Oldtidsminder, der ved nærmere Granskning har vist sig at tilhøre helt andre Tider og Begivenheder. Af de i 
England fundne Vikingesværd er saaledes neppe et eneste fra Gravhauge eller Begravelser, de fleste ere fundne tilfældig og 
enkeltvis i Flodleier, hvor de i sin Tid maa være tabte. Synlige Mindesmærker fra Vikingernes Ophold i England ere over- 
maade sjeldne, ligefrem af den Aarsag, at Vikingerne hverken inden- eller udenlands har efterladt sig stort andre Mindesmærker 
end deres Grave, og saaledes som foran nævnt havde Danskerne, der i England udøvede overveiende Indflydelse, allerede længe 
før Vikingetiden saagodt som ganske ophørt med »hædrende Gravhaugerc. 
Mærkværdige, næsten enestaaende Undtagelser, ere Gorms og hans Dronning Thyras berømte Gravhauger, der ved sin 
Plads nær Danmarks gamle Grændse mod Syd ikke uden Grund ere tolkede som Hedenskabets Protest mod den fra Tyskland 
fremtrængende Kristendom. 
I Almindelighed har Danskerne paa denne Tid, skjønt endnu væsentlig Hedninger, fulgt omtrent samme Begravelses- 
maade, som dengang var almindelig blandt de Kristne i Tyskland og Vesteuropa. For paa bedste Maade at imødekomme 
Bibelens Ord: til Jord skal du atter blive, var det i den ældre kristne Kirke ligesom tildels endnu i Italien almindelig Skik, at 
Ligene blev sænkede i Graven kun indhyllede i et Klæde (Lindell, Likbrånningen, S. 116). Men selv i Northumberland, »hvor 
Danerne i lang Tid var trælbundne under Nordmændene, under Hedningernes Baand og Lænker« ere Vikingegrave næsten 
ukjendte og derfor Vikingefund sjeldne. Egils Saga ved at berette, at da Thorolf Skallagrimssøn var falden i Nordengland 926, 
grov hans Broder Egil en Grav og satte ham deri med Vaaben og Klæder, stak en Guldring paa hans Finger og tog Afsked. 
Derpaa lagdes Stene omkring og Jord over, altsaa fuldstændig Udrustning for Valhalsfærden, men uden Haug (Egils Saga, Cap. 55). 
1) De gode Sværd fra Bordeaux nævnes jevnlig i Jehan Froissarts Krønike. 
(Udg. Anm.) 
