56 
Denne Sagabeskrivelse svarer nøiagtigt til nogle ved Dublin paatrufne særegne norske Begravelsespladse. Alle de 
Austmænd, som her var stedte til Hvile var udstyrede med Vaaben og Smykker, der saa noiagtig overensstemmer med de i 
Norden forekommende Vikingeoldsager, »at man skulde tro dem forarbeidede af de samme Hender« (cfr. Worsaae: Danskerne 
og Nordmændene i England og Irland, S. 405 og 411). Blandt de medgivne Sværd var baade tvæeggede og eneggede ganske 
som i Hjemlandets Gravhauger. Flere havde Hjalt med de velkjendte Ornamenter i Sølv eller gyldent Metal, ligesom det ogsaa 
var her at den foran omtalte Ulfberhtklinge blev funden. 
Med Undtagelse af en enkelt Begravelse ved Ulfreksfjord vides forresten heller ikke paa Irland flere bestemt norske 
Vikingegrave fra hedensk Tid at være paatrufne. Dublingravene danner endog et næsten enestaaende Exempel paa, at Vikin- 
gerne midt i kristent Land har gjort gjældende religiøs Selvstændighed, men afgiver netop derved et talende Vidnesbyrd om 
den Særstilling Nordmændene under hele sit forholdsvis lange Ophold i Irland synes at have indtaget ligeoverfor de indfødte. 
Ligesom den irske Geistlighed og Irlands mange Smaakongeætter dannede en fra den øvrige Befolkning ved Dannelse og Sam- 
fundsstilling afsondret Kaste, saaledes synes Nordmændene i Irland at have beholdt sin nationale Selvstændighed uden, saaledes 
som for Exempel i England og Nordfrankrig, at smelte sammen med de overvundne. Efter at de første Plyndringstog var forbi, 
og Vikingerne havde sikkret sig faste Tilholdssteder, synes de væsentlig at have søgt sig Fordel ved Handel og ved at udnytte 
Landets rige Hjælpekilder. 
Endnu i Kongespeilet beskrives Irland som »næsten det bedste af de Lande man kjender«. Kristendommen havde 
tidlig fundet Vei til Erins grønne © og Irernes Missionsvirksomhed var i den ældre Middelalder af stor Betydning udover Europa. 
Men desuagtet maa Irlænderne ligetil Nordmændenes Ankomst have ført en mærkelig afsondret Tilværelse. Skibsfart og Seilads 
synes at have været ganske fremmed for deres Anlæg, men tog under Nordmændenes Ledelse stærkt Opsving, og den National- 
kultur, hvorved Irlænderne saa hæderlig udmærkede sig blandt den ældre Middelalders Folk, var væsentlig forbeholdt den irske 
Geistlighed, hvis Dannelse og Kunstfærdighed mere fandt sit Udtryk i Digtekunst og Harpespil, i boglig Lærdom, kunstfærdig 
Tegning og en eiendommelig Ornamentik end i egentlig praktisk Retning. 
Den irske Nationalkultur naaede sin høieste Blomstring i det VIIde Aarhundrede (Sars, Norges Historie, S. 164) 
medens ifølge Sophus Miillers Iagttagelser Tiden omkring Aar 900 danner Grændsen mellem to iginefaldende forskjellige Grupper 
inden den irske Ornamentik, en ældre og en yngre Stil, hvoraf især den første udmærker sig ved elegant Udførelse og minutiøs 
Behandling. De anvendte Ornamentmotiver ere væsentlig eiendommeligt udviklede Spiralmønstre, desuden Fuglefigurer især 
Fuglehoveder og et fireføddet Dyr med lange Ben. 
Af saadanne kunstfærdigt udsirede Gjenstande, der tydeligvis i høi Grad maa have tiltalt de pragtelskende Nordmænd, 
forekommer ikke sjelden enkelte Rester i de norske Vikingegrave. De bestaar væsentlig i udmærket arbeidede Broncekar og 
Smykkesager af forgyldt Messing med rigt forgyldt Fladedekoration. Den Omstændighed at de hyppigt ere paatrufne langs 
Norges Vestkyst og yderst sjelden i Danmark og Sverige er i Overensstemmelse med Udbredelsen af Vikingetidens Krigergrave 
og Gulathingslagens stærke Forbindelser med Irland, især i Vikingetiden. Nordmændene var desuden gjennem hele Vikingetiden 
saa at sige alene om Irland, et Forhold der visselig ikke blev uden Betydning og Indflydelse paa deres senere Aandsudvikling. 
Fra Irland lader derfor Sagnet Norge faa ogsaa sin første Helgen, den hellige Sunniva, hvis Ben Olaf Trygvesøn skal have 
opdaget i Klippehulen paa Selø, og til hvis Ære Gulathingslagens fornemste Helligdom blev indrettet, indtil Skrinet 1170 blev 
flyttet til Høialteret i Bergens Kristkirke. 
Men hvor meget end de norske Vikinger kan have havt at lære af Irerne og hvor indgribende og mangesidig denne 
Indflydelse kan have været, i krigersk Retning gik den ikke. Munch udtaler endog (Munch, Hist., II, S. 202), at Irerne lige- 
overfor Nordmændenes velbevæbnede Skarer neppe kan have seet bedre ud end som Amerikas Vilde ligeoverfor de første 
europæiske Indvandrere. 
«Denne Lignelse maa imidlertid være overdreven misvisende, ellers vilde vel neppe Irerne saa forholdsvis ofte have 
baaret Seiren hjem i den lange Kamp mod »de fremmede<. Derimod synes saavel deres Bevæbning som deres Kampmaade 
at have været gjennemgaaende forskjellig fra Nordmændenes. En irsk Annal fra 867 fortæller om en Konge fra »Lochlanc, 
hvis Søn overgik sine Landsmænd ved sit Sværds Styrke og Irerne i at kaste med Spyd. 
Under Magnus Barfods uheldige Irlandstog 1103 og endnu længer sees disse nationale Eiendommeligheder at have 
gjort sig gjældende. Giraldus Cambrensis giver under Beskrivelsen af et Angreb paa Dublin 1172 en malende Skildring af 
Irernes og de norske Krigeres karakteristiske Forskjelligheder. Om Nordmændene siger han, at de var »viri bellicosi danico 
more undique ferro vestitic: nogle med Ringbrynjer, andre med Pantsere af kunstfærdigen sammenføiede smaa Jernplader (cfr. 
ancient Armour I, S. 111, og Karl den Stores Schakbrikke afbildet i Viollet-le-Duc Dict. Tom. V, S. 67 og 69), hvorimod 
Irerne forsmaaede andre Dækvaaben end deres runde røde Skjolde, men overgik alle Folk i at kaste med Slynge. Sine Strids- 
øxer fik de fra Nordmændene og deres Spyd havde ualmindelig lange Skaft. Desuden udmærkede de sig som Hurtigløbere og 
benyttede List og Baghold for at skade sine Fiender. De søgte altsaa paa bedste Maade at benytte sig af Terrainet og fore- 
