wal 
I 
trak Kamp med Kastevaaben medens Vikingerne helst vilde gaa lige paa og prøve Kræfter Mand mod Mand. Sverd var 
derfor et Vaaben, der lidet passede for Irernes sædvanlige Maade at føre Krig paa, allermindst for de simple Krigere. For 
Høvdingerne derimod var der, vistnok samme Anledning som for de angelsaxiske Stormænd til at skaffe sig Udrustning og 
Vaaben efter sin Rang og Udlandets Mønster. I Tvekampen før Clontarfslaget 1014 kjæmpede saaledes baade Vikingen og 
Irlænderen med Sværd. Den ene gjennemborede den anden og begge faldt, holdende hinanden i Luggen. Kong Brian og 
hans tappre Søn havde naturligvis Sværd, Sønnen dræbte Sigurd Jarl ved at hugge ham i Halsen med Sverdet. Kong Brian 
hugger med sit Sværd begge Ben af Broder, der strax kløver Brians Hoved o. s. v. 
Enkelte i Irland fundne korte Klinger har været opstillede som Beviser paa irsk Smedekunst. Det kunde naturligvis 
tænkes, at Irerne i Oldtiden havde været lige dygtige i at haandtere Hammeren som Gravstikken, men for det første savnes 
alle sikkre Oplysninger om disse Klingers Alder og Oprindelse, dernæst kommer Antagelsen af irsk Vaabentilvirkning at staa i 
Strid med alt, hvad man forresten ved om deres Smedekunst. Trods de stadige indbyrdes Feider mellem Clanerne, trods 
den uophørlige Blodsudgydelse under den lange Kamp med Nordmændene, vedblev deres Krigsvæsen at være tarveligt. »Fra 
Nordmændene fik de sine Oxer«. Alene denne Oplysning er Bevis nok for, at de savnede Anledning til at smede Sværd, enten 
dette nu havde sin Grund i Mangel paa Materiale eller i Mangel paa Øvelse. Udenlands fra stod imidlertid Forsyningen aaben. 
Dette bevises paa en interessant Maade ved en liden paa Rise i Opdal, søndre Trondhjems Amt, funden Broncefigur af sikker 
irsk Oprindelse, som allerede i Annaler for nordisk Oldkyndighed 1842—43, Fig. 2, Tab. VIII og S. 172, er baade gjengivet og 
beskrevet af Professor R. Keyser, som faster Opmærksomheden ved Sværdet, hvis Hæfte fuldkommen stemmer overens med 
den almindelige Hjaltform paa de i norske Vikingegrave fundne Vikingesværd. 
Figuren synes at være iført lang Pantsersærk. Den paa Brystet anbragte Firkant, der af Keyser antages for »en 
uforholdsmæssig stor Bryst- eller Livspænde«, betegner tydeligvis den firkantede Brystsmekke, der dækkede over den Split, der 
var nødvendig, for at Brynjen kunde trækkes af og paa. Saaledes som man ser paa Bayeuxtapetet, var nemlig enkelte Brynjer 
afsluttede nedentil ved korte Buxer, der dækkede Laarene (se Tab. XL, Ombordbringelse af Vaaben; og Viollet-le-Duc's For- 
klaring 1 Dict., Tom. V, S. 73). Skulde Brynjen trækkes paa, blev først begge Ben stukket igjennem Brystaabningen, derefter 
Armene i Armhullerne, hvorefter Brystsplitten dækkedes med en firkantet Klaf »plastron-volet« (se Dict., Tom. V, S. 72, Fig. 4). 
Denne Kriger, enten han nu paa Grund af Vingerne er tænkt at tilhøre de himmelske Hærskarer eller de irske Fædrelands- 
forsvarere, er altsaa baade med Hensyn til Dæk- og Angrebsvaaben af den gamle irske Kunstner bleven udrustet ligesaa fuld- 
komment som en af Hertug Williams normanniske Krigere. 
Derfor kunde ogsaa Leif fra Fjordene under sit Herjetog paa Irland 873, altsaa Aaret forinden han som den første 
Landnamsmand drog ud til. Island, komme i Besiddelse af det ypperlige Sværd, der siden skaffede ham Tilnavnet Hjørleif (af 
Hjør = et Sværd). 
Trerkongen Myrkjartan skjænkede sin Dattersøn Olaf Paa et lysende Sværd og et guldprydet Spyd, og da Olaf 
siden drog tilbage til Norge, kunde han skjænke Harald Graafeld og Gunhild Kongemoder mange sjeldne Klenodier, han havde 
havt med fra Irland. Thi om end Irerne ikke drev paa Klingesmedning, udmærkede de sig saa meget mere ved Dygtighed i 
‘at ornamentere, og da ikke alene Kong Knut og hans Thingmannalid, men hele Tidsalderen satte særskilt Pris paa pragtfulde 
- Vaaben, er det naturligt, at de irske Kunsthaandværkere fandt en taknemmelig Opgave i at udføre kunstfærdige Hjalt og straa- 
lende Beslag. Paa forskjellige Steder i Norden, men især i Hovdingegrave i Svealand er paatruffet udmærkede Prøver paa 
saadanne Pragthjalt med rige irske Forsiringer (cfr. Ultunasværdet, afbildet af Mont., S. 415; Fornm. Tids., 5te B., S. 45; 
Manadsbl. 1881, S. 179). Hjaltformen med Holker paa Mellemkavlen og tynde forsirede Metalskinner har adskilligt tilfælles med 
enkelte ældre i England fundne Hjalt (Remains, Pl. XXIV; G. & Bohusl. Fornm., Hefte 6, S. 201) og skulde efter Lovene for 
den typologiske Udvikling være ældre end Vikingetiden eller idetmindste tilhøre dennes første Del. Desuagtet ere disse Sværd 
af svenske Oldforskere forklarede som sikkert svensk Arbeide. Hellere imidlertid end at forudsætte, at Vikingetogenes Virk- 
ninger i Sverige skulde have vist sig forud for selve Begivenhederne, eller i ligefrem Strid med Alcuins Breve, Bedas og andre 
paalidelige Vidnesbyrd, at opstille Hypothese om ældre forhistorisk Forbindelse mellem Skandinavien og de britiske Øer (cfr. 
Montelius: die Kultur Schwedens 1885, S. 131), synes det at vere al Grund til at antage ogsaa disse Sværd for indførte. Irske 
Kunstnere og Metalarbeidere virkede ogsaa udenfor sit Fædreland. Paa den Tid var for Exempel den ældre irske Stil saa udbredt 
over store Dele af England, især i det nordlige og østlige, at Ornamentikken fra disse Egne vanskelig adskilles fra den irske 
(cfr. Sophus Miiller: Aarb. 1880, S. 324). Desuden er samme Hjaltform paatruffet baade i England, Tyskland og Skandinavien; 
den synes altsaa til en bestemt Tid at have været adskilligt udbredt, men kan derfor havt en fælles Oprindelse fra et forholdsvis 
begrændset Terrain. 
At der 1 Sverige er fundet for Exempel ca. 20 af Ultunasværdets Type er intet afgjorende Bevis for deres svenske 
Herkomst. Af Ulfberhtklingerne er fundet flere end 20-i Norge og dog vil formentlig ingen længer regne dem til norsk eller 
nordisk Arbeide. 
