Til Irland kom Nordmændene i Regelen nordenfra, idet de lagde Veien nordenom Skotland, uagtet dette Farvand i 
hoi Grad udmærker sig ved Strømsætninger og Farer. Paa de skotske Øer havde mange Vikinger-især fra Gulathingsiagen 
allerede tidlig taget fast Tilhold, tildels ogsaa 1 den nordlige Del af Skotland, men synes ligesom Nordmændene i Irland frem- 
deles længe at have underholdt jevn Forbindelse med Fædrenehjemmet. Betydningen af disse Forbindelser viste sig bedst i 
den haardnakkede Modstand, som Norges sydvestlige Fylker kunde gjøre mod Harald Haarfagres Erobringsplaner: vestenfra over 
Havet kom krigsvante Hjælpetropper, der havde faret viden om i Viking, og som derfor kunde deltage i det afgjorende Slag 
i Havrsfjord vel rustede med vesterlandske Spyd og med valske Sværd. 
Uagtet disse Vikinger vendte hjem fra de britiske Øer var altsaa deres Sværd fra Valland. Havde Irerne eller 
Angelsaxerne været Klingesmede, vilde vel Sværdene være nævnte efter dem, og Hornkloves Digt har derfor saameget større 
Betydning, som det indirekte udtaler at Sværdene ogsaa i England og Irland dengang var indførte fra Frankrig. 
Sammenholdes hermed Ibn-Fozzlans Vidnesbyrd: at Russernes Sværd ere af frankisk Arbeide, fremgaar det altsaa, 
at hvorhen de politiske Forhold til de forskjellige Tider vendte Vikingernes Opmerksomhed, var det væsentlig det samme Slags 
Sværd, som de overalt kom til at gjøre Bekjendtskab med: Hornkloves valske, Ibn-Fozzlans frankiske Sværd, enten de drog 
i Viking eller Austerveg. 
Slutmime 
Hvad vi ovenfor have erfaret om den nordiske Smedekunst taler ubetinget i samme Retning, som en grundig og nøi- 
agtig Granskning af Sagaerne og Kildeskrifterne har drevet os paa, støttet paa de nu foretagne og vidtløftige Undersøgelser af 
de i Museerne opbevarede Vikingevaaben fra Ind- og Udlandet. Vi se disse Slutninger wgjendrivelig bekræftet ved Karl den 
Stores Forbud, og ved Bestemmelserne i det pistensiske Edikt. 
Hvad Vikingerne i Vikingetidens første Del væsentlig manglede, det var Vaaben; følgelig blev Erobring af Vaaben 
et af de vigtigste Maal for deres Bestræbelser og Vaaben deres fornemste Bytte; endog Gidslerne og Fangerne maatte tjene 
i at forskaffe saadanne. Først efter at Vikingerne paa det frankiske Riges nordlige Havne og Kyster havde sikkret sig Sværd 
og anden Udrustning, som dette nok blev Tilfælde med Byen Dorestad's aarvisse Udplyndring, drog de videre mod Vest eller 
til de britiske Øer. 
I Vesterviking som i Østerfærd var det frankiske Sværd som paa den Tid afgjorde Seiren. 
Man har undret sig over hvor sjeldent man i de norske Grave paatraf Vikingebytte. Faktum vil nu tvertimod vise 
sig at være at ethvert Vaaben (Oxen undtagen), hvert Redskab af nogen Kunstfærdighed, er af fremmed Oprindelse. Skulde 
ikke endogsaa alle skaalformede Spænder, der ved sin hele arkeologiske Udbredelse vise en saa stor Overensstemmelse med 
de frankiske Vaaben, en Dag, sammen med andre Former, der har været anseet som betegnende for Vikingetidens »nordiske 
Kulture vise sig at være Laanegods uden al Forbindelse med nordisk Arbeide eller nordisk Aand?') 
Specielt kan der være Grund til at antage, at de ikke ganske faa Arbeider i Email der af og til ledsage Gravfundene 
fra Vikingetiden, utvivlsomt tyde paa Gravgodsets udenlandske Oprindelse, da der ingensomhelst Berettigelse er til at betragte 
disse Emailsager som hjemmelavet nationalt Arbeide, 
Tillæg om Værkstedernes Stedsbestemmelse. 
Det turde som et Tillæg til foregaaende Undersøgelser være Udgiveren tilladt at samle paa et Sted hvad man ved 
eller kan gjætte sig til angaaende Vikingesværdenes Oprindelsessteder, med andre Ord, om Værkstedernes Geografi. 
Saa angelsaxisk som Navnet Ulfberht:ved første Øiekast kan synes, er der ikke Grund til at søge dets Eier udenfor 
Frankerriget; Navneformerne med »Ingel« tyde ogsaa paa Frankrig, og nærmest dets østre Del, ved Rhinen. Man kunde 
fristes til at tro, at der har været to forskjellige Sværdlande indenfor Frankerriget og ligesom to forskjellige Strømme. 
a) Ulfberht-Klingerne turde nærmest være knyttede til Vestfrankrige. Munch (II, S. 229) siger udtrykkelig at der 
med »Valland« bør forstaaes Vestfraakrige. Tanken falder først og fremmest paa Bayeux, Hovedstaden for »littus saxonicum« 
') En saadan Undersøgelse synes at være paatænkt af Lorange. 
(Udg. Anm.) 
