eller »Otlingua saxonica«, et Distrikt der har staaet i saa jevn Forbindelse med Vikingelivet, og hvis kunstfærdige Tapet spiller 
en saa stor Rolle i vor Kulturhistorie. 
I sine Annaler omtaler Biskop Gregorius Saxones Baiocasses ved Aar 578, men allerede var de der under den første 
Hilderik (+ 476), og Marculf, Kanaløernes Apostel, født i Bayeux 483, var vistnok en af disse Saxere. Senere forsvandt de 
imidlertid. tildels ved at gaa op i den indfødte Befolkning (cfr. ogsaa Journ. of the anthr. Institute, Febr. 1878, S. 17). 
Dernæst har man Poitou, selve Hjertet af »Valland«, med sine berømte Sværd og Spyd. 
I Roman de Garin staar: 
— — — portent glaives et espées poitevins 
— — — haches danoises pour lancier et ferir 
og da Geoffroy, Hertug af Normandi, blev slagen til Ridder, hørte til Ceremonien at der blev bragt ham en Lanse af Eg med 
Spids af »Poictou-Jern« (Meyrick, ancient Armour I, S. 23). 
»Peitax« — Lanse fra Poitou — forekommer 1024 i Fornm. S., IV, S. 282 og II, S. 316 fra 1070; anvendtes ogsaa 
af Ragnvald Jarl (Aarb. 1875, S. 233). 
Endelig har man Bordeaux, som allerede 848 angrebes af Vikingerne, og i flere Aar forblev i deres Magt (Storm, 
Kritiske" Bidrag, S. 62); ud paa Middelalderen hentede Englænderne sine bedste Sværd fra Bordeaux og saadanne nævnes 
saagodt som paa hver Side af Krønikeskriveren Froissart. I Anledning af en Turnering 1386, tales om Sværd fra denne By 
»dont le taillant était si åpre et si dur que plus ne pouvait« og — — — »de glaives de bon fer de Bordeaux«, »et d'épées 
de Bordeaux touts pourvus<. 
Undersøgelsen af Navnet Ulfberht skjænker os ikke nogen Sikkerhed. »Ulbert« træffer vi kun engang i Doomesday 
Book; i Dr. Ernst Forstemanns Altdeutsches Namenbuch (Nordhausen 1856—1859) finder man nok under Vulfbert (I, Col. 1345) 
sexten Exempler af den tilsvarende Sammensætning, dog ikke en eneste der fuldstændig svarer til vort Mærke (ogsaa sexten 
Gange i den omvendte Stilling »Perahtolf«, I, Col. 253), men Intet som kunde retfærdiggjøre en Attribution af Sværdene til 
tyske Værksteder. 
Blandt frankiske Myntmestre laa det ogsaa nær at opsøge Navnet.!) Den hellige Eligius's Exempel viser os hvilken 
noie Sammenheng der var paa hine Tider mellem alle »artes fabriles«. Han var oprindelig Smed (endnu betragtes han som 
Smedenes Skytshelgen) dernæst Guldsmed, Myntmester, Skatmester, Kong Dagberts fornemste Raadgiver, Biskop i Noyon, og 
tilsidst Helgen (født 588 + 659). Navnet Ulfberht er dog ikke paatruffet blandt de foreliggende Navne fra frankiske Monetarier. 
En nærmere Undersøgelse burde rettes paa Poitou, som Ulfberhtsværkstedernes sandsynlige Hjem. 
Viser denne Hypothese sig rigtig, har Ulfberht-Skolen til sine Arbeider benyttet Jern fra Pyrenæerne, fra de saa- 
kaldte katalanske Ovne paa Nordsiden af Bjergene. 
Den Dag idag er Chåtellerault i Poitou berømt for sine Vaabenarbeider. 
b) Ingel-Sværdene synes derimod at være østfrankiske, fra Rhinegnen. Ogsaa der var god Adgang til de noriske 
Staalarter (fra Eisenerz i Steiermark og andre endnu berømte Jerngruber), der med Lethed kunde tilføres gjennem Donau og 
Rhin, men vi ved at Solingen i Nærheden af Diisseldorf ogsaa tidlig blev et Centrum for Vaabenfabrikation (ligesom Cøln og 
— til vore egne Dage — Liége) og havde sit Materiale fra de ansete Staalgruber i Landet Siegen, især ved Miisen og Stahlberg. 
Af Staal fra Steiermark eller fra Misen var vel det Produkt udarbeidet, der i Vikingetiden bar Ingel-Mærkerne, ligesom 
senere Ulvemerket. Hovedmarkedet for disse Klinger tør have været Dorestad (nu Wijk bij Duerstede), der hvor Leck skilles 
fra Rhinen, vestenfor Arnhem, i Sydøst for Utrecht. Der var jo en blomstrende Vikingekoloni. Aar efter Aar blev denne 
By dog plyndret af sine skandinaviske Landsmænd, Vikingerne (Storm, Kritiske Bidrag, S. 59; Munch, I, S. 421). Man er 
maaske berettiget til at sætte dette unaturlige Faktum i Forbindelse med den Omstændighed at Dorestad har været et Oplags- 
sted for gode Sværd og andre Vaaben. 
Isaafald har man her parallelt med den vestfrankiske Retningen Pyreneerne — Poitou — Bayeux, en anden østfran- 
kisk Linie — Steiermark eller Misen, Cøln-Solingen — Dorestad, og i begge Tilfælde udmunder denne særegne Handelsvei 
mærkværdigt nok i Havet ved et af de saakaldte »littora saxonica«. At Sverdene af denne østfrankiske Gren maa have havt 
yderst let for at naae Østersøen, og derfra komne til Sveariket, er selvsagt, og vilde forklare disse Mærkers hyppigere Fore- 
komst blandt svenske Oldsager. 
Disse Antydninger overlades senere Forskere til en nøiere Granskning. 
1) I det heletaget kunde der være Haab om paa enkelte Sværd at finde nogen Stedsbestemmelse, i Lighed med hvad der findes tilføiet Mynt- 
mesterens Navn paa de angelsaxiske Mynter. En saadan Opdagelse vilde være afgjørende. 
