ORMSLÅ. 31 
dom till betydligt djup med tillhjelp af sin $tyfva kropp, 
sin runda nos och sina glatta fjäll. 
Ormslån är ett litet vackert oöskadligt djur, som 
icke gör den ringaste förtret. Han är ej på långt när 
så vig eller snabb i sina rörelser som Ödlan eller Sno- 
ken. Han är den mest ovige bland våra Reptilier och 
då man varseblir en Ormslå, kan man vara säker att 
kunna fasttaga honom, om man vill. — Han försö- 
ker sällan att bita; och sker det att han biter i fin- 
gret på den som griper honom, så är han dock knappt 
i stånd att med tänderna göra intryck i skinnet, längt 
mindre bita hål, så att blod kommer ut. Att han skulle 
vara giftig, som vanligen tros af allmogen, är blott 
en fördom. Han är ytterst rädd, och han gör sig helt 
styf då han blir förföljd eller gripen. "Han är dervid 
så skör att han lätt brytes i stycken om han får ett 
slag, eller man blott försöker att böja honom. Häri 
liknar han Ödlorna, hvilkas stjert äfven är skör, ehuru 
kanske icke till den grad som dennas. 
Ormslån ymsar skinn på samma sätt som Ormarna. 
Det lemnas nemligen helt efter honom vid ett snar eller 
taggigt ris, der det hakar fast, medan han kryper der- 
ur; och det lemnas liksom ormarnas, ut- och invändt. 
Han är svårare än Ödlorna att tämja och förmå 
att taga föda i fångenskapen. Han liknar häri mest 
huggormen. Dock har det någongång lyckats, hvarpå 
Bern anför ett exempel. Dess föda bestod i små Sni- 
glar (Limax agrestis) af hvilka han förtärde 6—7 ef- 
ter hvarandra; men han åt ej hvar dag. Sitt rof fat- 
tade han på det sätt att, då han nalkats det, höjde 
han sakta hufvudet, högg det derefter hastigt tvärs 
öfver midten, höll det sedan mer än en minut i mun- 
nen, hvarefter Han sväljde det, sedan han vändt det 
så att hufvudet kom framåt. Han ville ej förtära grod- 
ungar eller råttungar. Han undvek vatten, som var 
