ÅLLMÄN SNOK: 45 
oOstördt hafva gålt in i torparnes stugor, vistats der 
bland barnen och druckit af de kärl, hvari dessa fått 
sin mat. Nu händer väl sådant aldrig; men säkert är 
att Allmogen ännu, i somliga trakter, fredar Snoken 
eller åtminstone undviker sorgfälligt att döda honom. 
På samma sätt fredas Storken och Svalan, och det 
anses nära nog gudlöst att döda en af dessa foglar, 
som söka att fredligt få vistas i menniskans granskap. 
Likaså är äfven Snoken fredad, kanske just af den an- 
ledning att han vistas vid menniskans boningar. Gäst- 
vänlighet utgör ett hufvuddrag i nordbons lynne, och 
han anser för omanligt och ohederligt att illa handte- 
ra någon oskyldig varelse, som fromt och fredligt säl- 
lar sig till honom och derigenom liksom söker hans 
skydd. Kanhända äfven att någon fördom ligger till 
grund för den fred, man lemnar Snoken, Ännu är 
nemligen bland Allmogen den sägen gängse, att Sno- 
ken väl är from och högst ogerna biter, men att om 
han, förolämpad, retas dertill, så blir döden en ovill- 
korlig följd af hans bett; och man tror också att om 
en Snok blir ihjälslagen, så söker maken länge att 
hämnas hans död. — En gubbe berättade för mig en 
gång, såsom osvikligt bevis på att Snokens bett är 
dödande, att han på hufvudet bär grafvens symboler: 
spada och två skåflar. Man finner att dessa förmen- 
ta symboler äro pannplåten och hjessplåtarna. Man 
finner äfven, vid undersökning af Snokens tandbygg- 
nad, att han ej har minsta tecken till giftapparäåt, 
och rön hafva visat att hans bett icke i ringaste mån 
äro giftiga. Deremot, såsom förut blifvit nämdt, gif- 
ver han från sig en egen frän stank, hvilken isyn- 
nerhet blir stark om han retas och kan då förorsaka 
äckel och kräkning. 
Tidigt, redan i Oktober eller November, och in- 
. nan den egentliga vinterkylan inträffar, lägger sig Sno- 
ken i vinterqvarter, i hål och gångar under löfhögar, 
