ÅLLMÄN SNOK. 47 
eller annat större rof, lägger han sig stilla i maklig 
ställning och låter rofvet småningom glida in i svalget, 
derigenom att han medelst den lösa benapparaten små- 
ningom drager det in. Detta sker så mycket lättare 
som rörelserna i benapparaten på den ena sidan äro 
alldeles oberoende af dem i den andra. Till denna ned- 
sväljnings-operation åtgå dock stundom flera timmar. Se- 
dan rofvet kommit in i strupen, glider det deri fram ge- 
"nom dess muskelkraft. Man ser det då bilda på stru- 
pen en stor knuta, som småningom glider och flyttar 
sig nedåt magen; först sedan rofvet är någorlunda upp- 
löst, kan Snoken åter röra sig fritt. Prof. BELL har 
gjort den iakttagelsen att på hvad sätt än Snoken fat- 
tat sitt rof, Vrider och vänder han det så i munnen 
att hufvudet kommer att vända framåt. Det händer 
någon gång, då Snoken slukat en mindre Groda och 
gäspar efter måltiden, att hon hoppar ut ur gapet på 
honom och springer sin väg. Under nedsväljnings-ope- 
rationen äro Grodorna nemligen alltid lefvande, och 
behålla lifvet äfven en stund efter att de nedkommit 
i Snokens mage. En gång hörde Beur tydligt en Gro- 
das läte åtskilliga minuter efter att hon blifvit ned- 
svälgd af en Snok (p. 51). — Jag var en gång vitt- 
ne till att en stor Snok försökte att plundra ungarna 
ur ett Stensqvättbo i en stengärdsgård. Fåglarna, han- 
ne och hona, fladdrade öfver honom med gälla skrik, 
hvarmed de uttryckte sin ångest och jemmer. Hvar 
gång han försökte att krypa in i boet, kastade de sig 
pilsnabbt ned och hackade honom i rygg och stjert. 
Så högt han förmådde slungade han då hufvudet upp 
och måttade sina hugg efter dem; men de undveko 
lika snabbt som de återkommo då han å nyo försök- 
te att inkrypa. Sedan striden varat kring i timma, 
hvarunder de käcka småfoglarna försvarat sitt näste, 
närmade jag mig stället, då Snoken blef mig varse och 
flydde. 
