52 ORMAR. 
stoppades ned i hans hals och som han då svälgde. 
Grodor, som allmänna Snoken, i hans närvaro åt, ville 
han ej förtära. Deremot drack han hvarje dag temli- 
gen mycket vatten och blef af denna diet icke det 
ringaste mager, utan var lika liflig och rask som då 
han togs. | 
Beträffande hans rörelseförmåga, meddelar Löjtn. 
HieErRTA derom följande: ”på en jemn plan t. e. på golf- 
”vet flyttar han sig fram icke så lätt som allmänna 
”Snoken, men han klänger vida bättre än denne, hö- 
”jer sig ofta rakt upp med halfva kroppslängden, går 
”gerna på rullgardinssnöret och finner sig allrabäst då 
”han på bokhyllan får gå från ena raden till den an- 
”dra, ända upp under taket, der han då reser sig upp 
”och ser sig omkring, spatserar derifrån till ett annat 
”nära stående möbel och begifver sig, utföre, utan att 
”falla, ned till golfvet. 
Angående hans öfriga beteenden har Löjtn. HiErR- 
lg derom meddelat att sedan ormen blifvit tam, har 
han icke hört honom hväsa; blott en gång i börjärt, 
näst innan han gaf ett AS hväste han. Blir han på 
minsta vis förargad, utvidgas hufvudet bakom ögonen 
så att det nästan blir af samma form som på de gif- 
tiga ormarna, men så snart man stryker honom på si- 
dorna, hvilket han mycket tycker om, återfår hufvu- 
det sin naturliga form. Han är nästan lifligare men 
ej så böjlig som allmänna Snoken, dock långtifrån så 
ovig som Ormslån.” 
I ett sednare bref erhöll jag del af följande iakt- 
tagelser: ”Släta Snoken är alldeles tam och söker men- 
niskors sällskap, liksom allmänna Snoken. Han är min- 
dre böjlig, men mer muskelstark än denna +). All- 
+) Enligt LEnz's iakttagelse, meddelad af SCcHLEGEL p. a. st. p. 
58 skall han hängande kunna lyfta hufvudet och bita i han- 
den på den som håller honom vid stjerten. 
