162 ORMAR. 
pors eller ljung och fläcktals belagda med stenhallar, 
finnes han äfven. 
Mot den kalla årslidens annalkande lägger han 
sig in i gamla ihåliga träd, under trädrötter, i gamla 
stubbar, under löfhopar, o. s. v. och tillbringar der 
vintren i dvala; och han säges dervid sky sådana stäl- 
len som tidtals öfversvämmas. I blida vårar framkom- 
mer han tidigt, och jag har under innevarande år, 
1842, erhållit exemplar redan framkomna kring den 
8:de Mars. Om hösten skall man hafva träffat honom 
ännu i September, men icke sednare. 
Födoämnen: Dessa bestå i små däggdjur, Amfi- 
bier och insekter; någon gång skola de äfven bemäk- 
tiga sig fogelungar. I dem man öppnar, finner man 
ofta mage och tarmkanal fullproppade af hår af små 
möss, fältmöss, näbbmöss m. m.; skal af skalinsekter, 
äfven Ödlor och Ormslår m. m. I Ormens mage rö- 
jes en alldeles förvånande digestions-förmåga; af de 
möss han förtärt är allt upplöst med undantag af hå- 
ren; efter kött, hud, senor, ben m. m. finnes intet kän- 
neligt spår. Mer än en gång har jag öppnat ormar 
i hvilkas matstrupe och mage stod en med stjerten 
framåt mot svalget vänd Ödla, som i de delar, hvilka 
:stodo i matstrupen, var alldeles hel och oskadd t. e. 
stjerten, bakbenen och kroppen, men i de delar som 
lågo i magen, hufvudet halsen och frambenen, var så 
helt och hållet upplöst att ingen ting annat deraf var 
igenkänneligt än några flikar af huden. Ormen torde 
mest gripa sitt rof då han vistas under jordytan i de 
hål och gångar, han besöker. Ödlor griper han dock 
äfven ofvan jord, och midt på dagen, hvarpå jag för 
ett par år sedan hade ett exempel, då jag på en skogs- 
slätt träffade en stor Sandödla med nyss afstympad 
stjert och nära dervid en Svart Huggorm. Han kan 
flera månader lefva utan föda; men då han blir hung- 
rig och har tillgång till passande rof, frossar han 
