66 ORMAE. 
minuter är hela handen eller foten uppsväld, hvarefter 
svulsten skrider till nästgränsande kroppsdelar. Den 
ormbitne blir dödsblek, känner sig ytterst matt, andas 
tungt, flämtar, har svårt vid att gå, och plågas af oro 
och ångest. Stundom infinner sig då äckel och kräk- 
ning med hufvudverk, magplåga och ofta stark brän- 
nande feber med olidlig törst. I svåraste tillfällen skall 
såret omgifvas med gula och blå fläckar, hvilka äro 
början till gangren, som småningom öfvergår till an- 
dra kroppsdelar och hastigare eller längsammare med- 
för döden. 
Hos oss känner jag, som nämdt är, intet enda 
dylikt fall. Deremot känner jag många, då ormbett 
varit utan svåra följder. I skogstrakterna här i Skå- 
ne blifva årligen flera eller färre, isynnerhet barn, som 
plocka bär, och drängar eller pigor, som förrätta höst- 
arbete, bitna af Huggormen. Ormbett anses der aldrig 
särdeles farligt; man botar det sjelf, och det är al- 
drig exempel att någon dör deraf. Genast då någon 
blir ormbiten, söker han antingen att bortskära såret 
med omgifvande delar, eller, om detta ej kan ske, 
tvättas såret med vatten och man söker utkrama och 
borttvätta giftet. Derefter bindes ett band kring den 
bitna lemmen, ofvan såret, således att om foten är så- 
rad, bindes bandet hårdt åt vid knäet, för att hindra svul- 
sten att tränga längre upp. Antingen med eller utan 
förband, nedgräfves benet i mulljord, och i denna ställ- 
ning sitter den ormbitne ett dygn, då svulsten vanli- 
gen försvinner och inom några dagar är han återstäld. 
En gosse af 9I års ålder blef för några år sedan, i 
Hörs socken, biten i foten, hvarefter han sprang kring 
+ fjerdedels mil hem till sin mor, som genast bandt 
hårdt om hasleden, nedgräfde benet ända till knäet i 
jord, der gossen måste sitta hela följande natten. Om 
morgonen hade svulsten så lagt sig att gossen kunde 
gå + mil och efter några dagar var han återstäld. — 
