HUGGORM. ö7 
Bönder från Veberöds- och Toppelagårdstrakten, som 
om vårarna i Mars och April månader här i Lund ofta 
utbjuda till salu lefvande ormar, hafva visat mig ärr 
efter ormbett på åtskilliga ställen i hand och fingrar. 
De fånga nemligen ormen med blotta handen, antingen 
på det sätt att de hastigt knipa honom om nacken med 
fingrarna eller ock gripa de honom om stjerten och 
lyfta hastigt upp honom, då han ej förmår att med 
hufvudet räcka handen. När de blifva bitna, hvilket 
ej sällan händer, skynda de sig till en brinnande eld, 
sticka det bitna fingret in i lågan och hålla det der 
tills giftet är förtärdt, hvilket de säga sig märka der- 
på att det ”smäller till” i såret och derefter börjar 
svida starkt. (Bältre än alt sticka hela den bitna kropps- 
delen i elden, är naturligtvis att med ett glödgadt jern 
eller frätsten bränna såret). Komma de ej genast till 
eld, så döda de ormen, som bitit dem, taga ut istret 
och lägga det på såret +). 
Ej sällan känder att hästar och jagthundar blif- 
va bitna, vanligen i någon del af hufvudet. Detta sväl- 
ler då genast och blir gräsligt stort. Man nedgräfver 
hunden genast i jord och slår kallt vatten på honom; 
och efter några timmar är han vanligen fullkomligt 
återstäld. En häst som för få år sedan blef biten i 
hufvudet, kurerades på det sätt at man värmde söt 
mjölk, satte kärlet i en påse som bands kring nosen, 
så att ångan steg upp kring hufvudet, Efter få tim- 
mar hade svulsten lagt sig och efter några dagar var 
hästen åter frisk. 
Någon gång har dock ormbett, äfven hos oss, 
mycket svårare följder. I min barndom såg jag en 
+) Läkare ordinera bomolja. Ormister torde ha ungefär sam- 
ma verkan. Men Allmogen har från urminnes tider den tron 
att hvarje djur som skadar äfven helar; derföre brukas all- 
tid att taga hår af en hund som bitit och lägga dem på 
det bitna såret. Jemf. Havamal str. 140. 
