BRUNN-ÖDLA. ill 
slutligen alldeles, hvilket inträffar under senhösten. Dock 
finnas Vattenödle-Larver, som, emedan de blifvit sent 
framfödda, ännu vid vintrens inträdande hafva gälarna 
qvarsitlande. Dessa bibehålla dem ända till nästa som- 
mar, och andas således under tiden med dem den luft som 
finnes blandad med vattnet. Men att äfven fullväxta vat- 
tenödlor andas luften i vattnet, kan man lätt finna om 
man iakttager deras rörelser. Oupphörligt ro de sig 
upp till ytan, utstöta der ur munnen en luftblåsa och 
draga sig i ögonblicket åter tillbaka, utan att inandas 
någon luft. Den luft de sålunda utstöta, synes hafva 
genom huden blifvit uppsupen ur vattnet, och sedan 
syret derur blifvit för blodets oxydation användt, af- 
lägsnas det öfriga: (troligen förenadt med köl) på of- 
van anförda sätt F). 
Efter fortplantningstiden stiger vattenödlan på land, 
och der träffas hon merändels under öfriga sommaren 
och hösten. Mot köldens annalkande, går hon in i 
gömslen som äro belägna öfver vattenytan; och man 
träffar henne ej sällan mellan barken och veden på 
gamla murkna trädstammar o. d. Några måste dock 
tillbringa vintren i vatten; ty säkert är att tidigt om 
våren, kort efter islossningen, ser man henne i vatt- 
net, då hon redan har ryggkam, hvilket hon icke hade 
om hösten. 
2. Brunn-Ödla (Triton alpestris, Laur.). 
Årtm. Huden kornig; ofvan skifferfärgad, inun- 
der brandgul med en rad af svarta fläckar långs hvar- 
dera sidan af magen, som eljest är ofläckad. <Go- 
mens tandrader framåt något divergerande och åter 
hopböjda. 
+) En chemisk analys af den luft, som vattenödlorna på näm- 
devis utstöta, vore i physiologiskt hänseende utan tvifvel 
af interesse. 
