9 
som bindes vid en aunan rem, lindad om hornens 
basis ungefär såsom tömmen någon gång plägar fä- 
stas på oxar. 
Då vi tala om djurens tämjande och menni- Menni- 
Rö jo . Se skans väl- 
skans makt öfver dem, ihågkomma vi det välde soma, öfver 
djurförare ofta få öfver vilda djur, genom vanan djuren. 
att umgås med dem. Detta välde har nyligen visat 
sig i en ovanligt hög grad bos 2:ne personer, nem- 
ligen djurföraren van Amburgh och en Anglo- 
Amerikanare v. n. Carter, om hvilkas förmåga att 
kufva och tämja vilda djur, vi läst talrika, fastän 
ofta uppenbart öfverdrifna berättelser i allmänna 
tidningarne under de sednaste åren. Det lärer emed- 
lertid vara säkert, att båda dessa män äga en sådan 
vana att umgås med vilddjur och ett sådant välde 
öfver dem, att de, endast beväpnade med ett spö, 
gå in uti burarne till lejon och andra stora rofdjur, 
till och med sådane med hvilka de ej varit närmare 
bekanta, utan att djuret, oaktadt sin öfverlägsna 
styrka, vågar anfalla dem. Man har länge känt 
dylika fenomen i en ringare grad, och vetat, att det 
är med blicken som menniskan beberrskar djuret. 
Intet djur kan motstå den öfverlägsenhet i själskraft 
som framstrålar ur menniskans öga, och genom att 
se ett djur skarpt i ögat, kan maa när som helst 
bringa det aldra vildaste till oro och fruktan, hvil- 
ket är lätt att försöka på dem som äro inneslutne 
; menagerier. 
Uti framställningen af F. Cuviers åsigter öfver Djurs 
djurens . intelligens, nämdes åtskilligt om en sort le 
ärfilig själsbildning hos dem, och vi lemna bär, så- 
som ytterligare bidrag öfver samma ämne, ett ut- 
drag af en ganska läsvärd artikel af Mr Knight 
G Philos. Trans. 1837 p. 365). Han har under 60 
års tid, såsom ifrig jägare, gjort en mängd obser- 
vationer, som anföras och tydligen visa, att efter 
