8 
minnas; men han kan ej tänka eller veta att han 
tänker &c. 
I sammanhang härmed afhbandlas husdjurs-till- 
ståndet. Fr. Cuvier skiljer mellan tanmda djur (ap- 
privoisés) och husdjur (domestiques). Båda dessa till- 
stånd kunna endast finnas hos djur, som yttra tydliga 
själsförmögenheter, ty tämjandet måste ske genom en 
följd af erfarenheter hos djuret, dels af menniskans 
öfverlägsenhet, dels af dess välvilja mot diuret. Men 
husdjur, d. ä. husbonden tillgifna, kunna endast sådane 
djur bli, hvilka liksom menniskan hafva instinkten att 
lefva i samhälle, eller i sällskap af flera förenade famil- 
jer, under anförande af den starkaste eller äldste. 
Så lefva hästen, hunden, oxen och alla husdjur, i 
vilda tillståndet. F. Cuvier tror, att husdjuret uti 
menniskan blott ser en anförare för bhjorden: en 
ledbock eller skällgumse, och att det närmar sig 
menniskan med så mycket större tillgifvenhet som 
hon är detsamma öfverlägsen. Om katten, som i 
vilda tillståndet lefver ensam, säger han att den väl 
blifvit ett tamdt djur, men aldrig ett egentligt 
husdjur. 
Bruket af Djurens användbarhet för menniskan, 1 egen- 
betsel. 
skap af tamda eller af husdjur, beror onekligen på 
en mängd förhållanden, så väl i deras fysiska bild- 
ning som själs-förmögenheter. Ett af de förra an- 
föres af Marcel de Serres i en afbandling om 
hästens och åsnans ursprung (Ann. Se. Nat. vol. 8 
(1838) p. 177). Han säger nemligen, att det långa 
tandlösa mellanrummet, framom kindtänderna, gjort 
bruket af betsel möjligt, och lättat dessa djurs täm- 
jande. Men han misstager sig ganska mycket, då 
han säger att detsamma varit händelsen med Renen, 
om hvilken han tror, att Lapparne styra densamma 
med betsel, hvilket icke är, och säkert aldrig varit 
brukligt. Renen styres nemligen med en enkel rem, 
