6 
drat sig. Förf. erkänner detta, och uttalar sin me- 
ning: att begreppet om arter, sådane som vi nu 
hafva dem, alldeles icke är bestämdt i naturen, utan 
att flera af de djurformer, som nu kallas arter, 
kunna tillsamman härstamma från en enda art eller 
ett enda par, som lefde i forntiden. De små olik- 
heter, som alltid finnas mellan individer, hafva 
gifvit anledning till uppkomsten af racer eller va- 
rieteter, och dessas olikhet hafva allt mera tilltagit, 
och skola än vidare tilltaga. Efter denna åsigt är 
det ganska troligt, att alla de arter, som nu utgöra 
ett genus, eller ännu större grupp, kunna hafva 
haft ett gemensamt ursprung, eller t. ex. att de nu 
lefvande Elefant-arterne kunna tillsamman härstam- 
ma från någon af de utdöda. Vi vilja hvarken 
antaga eller förkasta denna mening, utan tro, att 
den förtjenar undersökas, samt att bevisen för eller 
emot densamma alldeles icke ligga utom gränsen för 
mensklig forskning. Men för den praktiska zoolo- 
gien antaga vi med författaren, att dess vigtigaste 
aliggande är, att väl beskrifva och karakterisera, 
samt anse oss böra följa det vanliga, utan defini- 
tioner antagna begreppet om art, intill dess forsk- 
ningen hunnit sprida ljus öfver detta ämne. 
En sammanställning af kända fakta om batar- 
der, mellan olika djurarter finnes i R. Wagners 
tillägg till första bandet af Prichards Menniskans 
naturalhistoria, tyska öfvers. (se vid Ethnografi). 
Om dja- Öfver djurens intelligens och instinkt, samt 
jolser ockÖfver husdjurs-tillståndet bar Fredr. Cuvier i 
själsför- sina föreläsningar och skrifter (särdeles i Hist. Nat. 
mögenhe- Å pt o SKER, ö 
ter, has-des Mammiferes) framställt åtskilliga meningar, som 
djnrstlafvika från dem, hvilka Buffon m. fl. haft om sam- 
m.m. ma ämnen, och som förtjena uppmärksamhet såsom 
