då 
Nat. XI p. 122) såsom svar på, och rättelse vid 
Dumortiers nyss anförda afhandling. Den af 
honom beskrifna Simia morio var ett gammalt djur, 
som hade alla kindtänderne, ej blott utvuxne, utan 
betydligt slitne, och alla suturerne hopvuxne, och 
likväl hade den starkt convex nacke, då S. satyrus 
har fått platt nacke redan innan sista kindtanden 
visat sig. Den kan således hvarken förväxlas med 
en ung eller gammal S. satyrus, utan utgör en 
egen, ganska skild art, som är vida mera menni- 
skolik än. S. Satyrus. Simia Morio är betydligt 
mindre än Satyrus; har alltid convex nacke; cri- 
ste sammanflyta aldrig i hjessan och nackens criste 
bli alltid i midten åtskilde. Den har mindre kind- 
tänder än S. Satyrus, och dess hörntänder äro än 
mindre än på bonan af nämde art, hvaremot fram- 
tänderne äro fullt ut lika stora (och således i pro- 
portion till hufvudet betydligt större än hos den). 
— Han upplyser vidafe (på sistn. ställe) att tum- 
mens nagel finnes eller saknas ömsom, hos både 
äldre och yngre individer af S. Satyrus, nemligen 
såvida hela sista leden på tummen finnes eller sak- 
nas, hvilket ömsom inträffar. Enligt Owens be- 
skrifningar finnas följande arter af Orang Utang: 
1 Simia morio på Borneo, sällsynt. 
2 —  Satyrus hvaraf antages två varieteter: 
a) den vanliga, från Borneo, hvilken så- 
som fullvuxen fått namn af S. Wurmbii. 
6) från Sumatra (S. Abeli Auct.). 
Temminck beskrifver utförligen S. Satyrus 
från Borneo i Monographies de Mammal. 2. p. 113, 
och öfverensstämmer med det förut nämda, men 
han omtalar ej S. Morio, och säger sig ej känna 
S. Abelii från Sumatra, hvilken ”möjligtvis kan vara 
en skild art”. Han uppräknar de ställen hvarest 
den är beskrifven (Abel Narrative 320; — Edinb. 
