186 
det nemligen först, och fortfar sedan dermed, un- 
der hela det långvariga och mödosamma arbetet, 
att inprässa rofvet genom munnen]. Åfven bestri- 
der Brehm skallerormens ofta omtalade tjusnings- 
förmåga. Han bade insläppt en dufva i buren till 
en skallerorm, för att få se det märkvärdiga phe- 
nomenet; men de brydde sig ej om hvarandra, 
och efter några dagars tid togs dufvan åter ut, 
lika frisk som då hon insläpptes. (Isis 1837, p- 691). 
En annan berättelse, som synes mig höra till 
de många dikter, hvilka varit och äro gängse om 
Amphibier, anföres i Charlesw. Mag. 1837, p. 441; 
att nemligen de vanliga huggormarnes ungar, vid 
annalkande fara, fly in i munnen på modren. 
Berättaren säger sig hafva sjelf sett detta. Emed- 
lertid tviflar jag tills vidare på att han känt huru 
stora dessa ungar äro, då de framfödas, och för- 
modar att han misstagit sig på daggmaskar, som or- 
men nyss hade sväljt. | . 
Sjöormen. Till de fabellika underrättelserna om den 
stora Hafsormen (jemf. förra årsb. p. 69) kommer 
ännu en, af Löjtnant Bubier, som skulle hafva 
sett den nära Boston år 1839, och uppgifver dess 
längd till ungefär 120 å 135 fot; men denna un- 
derrättelse är lika litet upplysande, som alla de fö- 
regående (se Fror. Not. 1839 Oct.; XII, 6 p. 88). 
Amphibi- Fjällen hos Cecilia och Lepidosaurus beskrif- 
ernes fjäll GE af Man dl i VARD SCHNA KLIN p.uR9titDe 
skola äga mycken likhet med dem hos fiskarne 
(jemf. längre fram, under Ichthyologi). Amphi- 
biernes fjäll i allmänhet skola vara beskrifna af 
samme författare i 2:dra volumen af Demidoffs 
förut omtalade resa, men jag har ej haft tillfälle 
att se någon uppsats af Mandl i detta stora arbete. 
