246 
skulle öfverstiga hennes krafter. " Då slutligen hela 
bladstycket är hoprulladt, fasthåller hon sista hör- 
net med fötterna, och biter ett bål genom ett par 
af hvarfven, så att hon bildar en liten flik, hvil- 
ken instoppas i hålet, och sammanhåller hela stru- 
ten såsom en knapp. Sedan ingår hon genom den 
ena, ännu Öppna ändan af struten, inlägger 2 å 3 
ägg mellan bladhinnorna, och utkommer för att äf- 
ven sammanvika och fästa kanterna af denna öppna 
ända. Hvarje hona bildar två eller tre sådane stru- 
tar, hvarefter hon snart dör. Sedan hon afbitit 
ena hälften af bladet, undersöker hon noga, att ej 
den fria bälften hänger fast på något ställe, hvar- 
igenom rullningen skulle blifva omöjlig; men om 
detta likväl skulle hända och arbetet derigenom 
hindras, så förstår hon genast hvari felet ligger, 
söker rätt på stället, och afbiter den del som sitter 
fast, samt förnyar sin rullning. Det är märkvär- 
digt att den moderliga omsorgen hos detta djur re- 
dan börjar under parningen, så att man ofta får 
se henne förrätta bladets afklippning, bärande på 
ryggen sin make, som hvarken kan eller försöker 
biträda henne. ' Allt detta - gör hon nu för att 
bevara en afföda, som hon ej känner, och aldrig 
får se, och som så mycket bättre behöfver en på 
förhand beräknad vård. (Mem. de Geneve VIII, 2. 
pag. 455). — Man kan ej undra öfver att Huber, 
liksom många andra forskare, trott sig se verk- 
ningarne af ett förnuft hos djuret sjelf; men man 
bör ihågkomma, att denna insekt förrättar sitt ar- 
bete nyss sedan den är utkläckt från pupptillstån- 
det, utan att hafva sett något sådant förrättas, och 
utan att hafva kunnat hemta ledning af den struts 
beskaffenhet, hvari hon sjelf legat såsom larv och 
pupa; ty denna har vanligtvis nedfallit på jorden 
och af regn och fuktighet blifvit till en betydlig 
