426 
påstår att vi ej känna annat fortplantningssätt hos 
dessa sednare än genom en divisio spontanea, och 
anförer att aldrig någon annan propagation hos 
dem beskrifves i Ehrenbergs egna arbeten, samt 
att man aldrig får se de små ungarne af dessa 
djur; ty alla individuer af samma art hafva nå- 
gorlunda lika storlek. Han framkastar äfven den 
meningen, att de kunna genomgå en lång series 
af metamorphoser. 
Dujardin tror väl att Infusionsdjuren kun- 
na hafva behof af luft, och således äga respirations- 
organer, hvilka möjligtvis böra sökas i cilierne el- 
ler i de vattenblåsor, som bildas inuti kroppen, 
men han nekar all kännedom om dessa organer 
och om circulation. Likså tror han att de röda 
punkterna, som E. anser vara ögon, ej kunna be- 
visas vara synorganer, och att än mindre de delar, 
som E. ansett tillhöra ett nervsystem, verkligen 
kunna anses såsom sådant. Han anser infusions- 
djurens kroppsmassa för fullkomligt homogen, och 
tror att cilierne äro bildade af samma ämne. En- 
dast de horn- eller kiselartade skalen, Vorticeller- 
nes stjelk, och flera arters munspröt, äro bevisade 
vara af annat ämne än den öfriga kroppsmassan. 
— Denna afhandhnug är väl skrifven med en ej 
till saken hörande bitterhet mot Ehrenberg, men 
den är författad med kritik och kännedom om 
Litteratur och sak, och det kan ej betviflas att den 
innehåller mycken sanning, och bör gifva anled- 
ning till nya undersökningar och till en derpå 
grundad säkrare kännedom om dessa märkvärdiga 
djurs byggnad, samt dermed, till upplysandet af 
många fysiologiska frågor. 
Samma satser yrkas af Meyen (Ann. Sc. Nat. 
XII, p. 122, och Mällers Archiv 1839); men han 
medgifver infusionsdjuren en fast yttre hud med 
