493 
utvickla sig, och hopväxa med basis af första bå- 
gen.  Näsborrarna äro lemningar af fissurerna mel- 
lan dessa tre flikar. — Öfverkäken (os max. su- 
perius med ossa palati) bildas på ett sätt, som väl 
förefaller något oväntadt, men som man hade kun- 
nat gissa af dess utseende hos fiskarne, nemligen af 
samma båge som underkäken. Denna sednare upp- 
står af bågens fristående del (se förut), och öfver- 
käken af dess basis, som låg fästad vid hufvudets 
sida. Dess främre fyllnad, os intermaxillare, skall 
enligt R. bildas i spetsen af näsfliken. 
Man har i allmänhet antagit, efter Baérs Kärlbå- 
5 
första upptäckt, att af de förut omnämda bågarne 
från hjertat till aorta, försvunno de främsta, un- 
der det nya uppkommo bakom dem. Reichert 
yttrar en annan åsigt och påstår, att de hos dägg- 
djur och foglar ej förändras, men att hela hjertat 
med sina bågar småningom skrider bakåt, för att 
slutligen stanna i brösteaviteten. Under detta bakåt 
skridande händer det, att den kärlbåge, som i bör- 
jan låg under underkäksbågen, snart befinner sig 
under den derpå följande, hvarigenom Baer trott, 
att den hade försvunnit; hvaremot den tredje, då 
den skridit förbi bakre gälöppningen, ansågs för 
en ny, som tillkommit då den första försvann. 
Häruti skulle alltså en väsendtlig olikhet finnas mel- 
lan de två högre klasserna och fiskarna, hos hvilka 
dessa kärlbågar alltid bli qvarliggande mellan gäl- 
öppningarna. R. vill derföre ej antaga namnet 
gälbågar, för de beskrifna sidodelarna af halsen hos 
däggdjur och foglar, utan kallar dem visceral- 
bågar , och anser dem ej en gång för analoga med 
gälbågarna hos fiskarne. Denna åsigt bestrides dock 
af Rathke (Entw. g. der Natter, p. 52, se ne- 
dan), som visar att kärlbågarne ligga mellan det 
serösa och mukösa laget af fosterämnet, och af des- 
osar, Gäl- 
bågar. 
