6 H. Chr. Geelmuyden. 
sig tidligere væsentlig ved den omstændighed, at acetonuri 
og diaceturi hos mennesker fremkaldes ved hunger og 
absolut kjøddiæt. Deraf troede man at kunne slutte, at de 
opstaar i organismen ved spaltning af æggehvidelegemer, en 
antagelse, som Honigmann*6) og v. Noorden37) nærmere 
har villet præcisere derhen, at de kun opstaar ved spaltning 
af <organæggehvide», ikke af æggehviden i næringen. De 
hævder, at acetonuri og diaceturi kun optræder ved saa- 
danne tilstande, i hvilke organismen udskiller mere kvælstof, 
end den optager i næringen, saaledes ved absolut og relativ 
hunger, ved feber o. s. v. At acetonuri og diaceturi kan 
fremkaldes ved ren kjødkost, forklares paa den maade, at 
en saadan kost i virkeligheden for mennesker altid betinger 
en relativ inanition, da mennesker ikke paa langt nær kan 
fordøie og resorbere saa meget æggehvide, som skal til, for 
at dække deres kaloriske behov. 
Denne hypothese hyldes, som det synes, af de fleste 
klinikere og refereres i alle nyere lærebøger. I de seneste 
arbeider over acetonuri, i hvilke manglende omsætning af 
kulhydrater stilles i forgrunden som et af dens væsentligste 
aarsagsmomenter, er den imidlertid forladt. Weintraud*) 
konstaterer kvælstofligevægt hos en diabetiker med acetonuri. 
Rosenfeld) anser vistnok endnu acetonet og diacetsyren 
som derivater af en æggehvidespaltning, men gjør i saa 
henseende ingen forskjel paa næringens og legemets egne 
æggehvidestoffe. 
De forskjellige hypotheser om aeetonets og diacetsyrens 
oprindelse udstrækkes i almindelighed ogsaa til at gjælde 
B-oxysmørsyren. Denne paavistes i 1884 omtrent sam- 
tidig af Kiilz3) og Minkowski“) i urinen hos diabe- 
tikere. Senere er den hyppig funden saavel hos diabetikere 
(Kiilz*), Wolpe*?)) som i andre sygdomme, der er for- 
