10 H. Chr. Geelmuyden. 
methode bestemtes som aceton. Da nu v. Jaksch®) har 
vist, at urinen hos kaniner ligesom hos mennesker inde- 
holder spor af præformeret aceton, saa maa disse flygtige 
substanser idetmindste tildels bestaa af aceton, skjønt urin- 
destillatet, naar det behandles efter den Messinger’ske 
methode med kalilud og jodjodkaliumopløsning, ikke giver 
bundfald af jodoform, saaledes som en acetonopløsning 
Disse flygtige substansers mængde beregnet som aceton 
beløb sig ved fodring med kaalblade til 2 å 3 mer. pr. døgn. 
I hungertilstand fandt jeg mindre, gjennemsnitlig 0,8 å 1 
mer. pr. døgn. Der indtræder idetheletaget ingen diaceturi 
eller acetonuri hos kaniner, der hungrer. De forholder sig 
i saa henseende forskjellig fra mennesker. 
En voxen kanin taaler indtil et par gram aceton ind- 
sprøitet under huden uden at afficeres synderligt deraf. Ved 
større doser indtræder narkose. Ca. 6 gr. dræber dyrene. 
Efter en indsprøitning kan aceton altid paavises i urinen. 
Selv saa smaa doser som 10—20 mer. (indsprøitet i vandig 
opløsning) frembringer svag acetonuri. Ved større doser 
stiger mængden af den aceton, der udskilles gjennem urinen; 
dog udgjor den altid kun en brøkdel (indtil 16 pCt.) af den 
indsprøitede mængde. Udskillelsen varer 1—2 døgn, alt 
efter mængden af den indsprøitede aceton. Der synes efter 
en indsprøitning at optræde ringe grad af albuminuri; der- 
imod iagttoges ingen indflydelse paa kvælstofudskillelsen i 
urinen. Den Gerhard’ske jernchloridreaktion indtraadte 
ikke, urinen indeholdt ikke sukker og dreiede ikke polarisa- 
tionsplanet. 
Jeg anfører ingen detaljer vedrørende disse forsøg. De 
var kun foreløbige og af mindre betydning for løsningen af 
det stillede spørgsmaal. Det viste sig nemlig ved indsprøit- 
ning af større doser, at aandedrætsluften strax efter lugtede 
