28 H. Chr. Geelmuyden. 
Nyrerne synes altsaa ikke at besidde nogen evne til at 
tilbageholde aceton i blodet. Allerede denne omstændighed 
tyder paa, at acetonet som stofvexelprodukt ikke har den 
betydning for organismen som sukkeret, og at den evne til 
at omsætte aceton, som organismen utvivlsomt besidder, ikke 
under nogen omstændigheder formaar at hindre en acetonuri, 
naar betingelserne for dens optræden forøvrigt er tilstede, 
med andre ord, at en acetonuri ikke skyldes en mangel- 
fuld destruktion af aceton, som dannes i organismen, 
men en stofvexelforandring af anden art, der medfører 
rigeligere dannelse af aceton end under normale forhold. 
Denne slutning bestyrkes ogsaa af et andet af de oven- 
for anførte forsøgsresultater, det nemlig, at den mængde, 
der omsættes, er uafhængig af, hvorvidt dyrene hungrer 
eller ikke. Som vi har seet, fremgaar det af flere nyere 
undersøgelser, at en omsætuing af kulhydrater i organismen 
virker til at hindre eller undertrykke en acetonuri. Aceton, 
der i fri tilstand cirkulerer i organismen, synes imidlertid 
efter mine forsøg ikke at paavirkes af en kulhydratomsetning. 
Den stofvexelforandring, der sluttelig forer til acetonuri, 
maa derfor foregaa paa et tidligere stadium i stofskiftet, 
førend det endnu er kommet til nogen dannelse af aceton. 
Forholder nu sagen sig saaledes, kunde det synes at 
være en interessant opgave at undersøge ogsaa diacetsyrens 
og B-oxysmersyrens forhold i organismen paa samme maade, 
paa hvilken jeg har undersøgt acetonets. 
Disse stoffe ansees nemlig, og som det synes mig ikke 
uden grund, som forstadier i acetondannelsen. 
Forsog af denne art er anstillede af Albertoni*') over 
diacetsyren. Han applicerede den i tarmkanalen hos kaniner 
og hunde. Hos de første fandt han den constant igjen i 
urinen og ligeledes hos de sidste, naar de samtidig med 
