Om aceton som stofvexelprodukt. 31 
Den største vanskelighed, der stiller sig iveien for 
udførelsen af saadanne forsøg, ligger deri, at der til dem 
kun kan benyttes mennesker. Hos de sædvanlige forsøgs- 
dyr, kaniner og hunde, forholder nemlig acetonudskillelsen 
i hunger og ved forskjellig ernæring sig anderledes end hos 
mennesker. Der indtræder naar disse dyr hungrer ingen 
stigning, men tvertimod en synkning af acetonmængden 1 
urinen. Ved ernæring af hunde med kjod og fedt har jeg 
(ligesom Baginski?')) vistnok kunnet paavise en rigeligere 
udskillelse end i hunger, men om en acetonuri i den maale- 
stok, hvori den kan forekomme hos mennesker, var der ikke 
tale. Den høieste dagsmængde, jeg iagttog, var 13 mer. 
Disse dyr egner sig derfor ikke til saadanne forsøg. 
For de fleste mennesker blir imidlertid en ensidig kost 
efter faa dages forløb modbydelig og fortæres kun med 
overvindelse. Sædvanlig har den til følge et stærkt vægttab 
og en slaphedsfornemmelse, der ved enkelte af mine forsøg 
steg til en saadan grad, at jeg saa mig nødsaget til at 
afbryde dem, før jeg ellers vilde have gjort det. 
Mine forsøgsindivider var paa en undtagelse nær medi- 
cinske studenter, alle sunde og friske. Forsogsanordningen 
var i regelen følgende: 
Individerne tog bopæl paa det fysiologiske institut. 
Forsøgsperioden regnedes fra morgen til morgen før frokost. 
De veiedes hver morgen paa fastende hjerte, efterat have 
ladt sin urin. Alt, hvad de i løbet af døgnet fortærede, blev 
af dem selv veiet og bogført. 
I urinen gjordes kvælstof- og acetonbestemmelser, i 
excrementerne kvælstof- og fedtbestemmelser. 
Analyserne udførtes paa følgende maade: 
Excrementerne tørredes og veiedes. Af tørsubstansen afveie- 
des aliquote dele til kvælstof- og fedtbestemmelser. De første 
