42 H. Chr. Geelmuyden. 
sig deri, at der i de to forsøg (I og III), i hvilke der alle- 
rede første dag gaves blandet kjød- og fedtkost, strax ind- 
træder en betydelig acetonuri, medens den ved ren kjødkost 
holder sig lav (forsog IV, V og de senere anførte VI 
og VIL). 
I de fleste af forsøgene har der efter al sandsynlighed 
fundet sted en omsætning af rigelige mængder af legemets 
eget fedt. Dette er selvsagt i de forsøg, der begynder med 
ublandet kjødkost, da en saadan hos mennesker aldrig kan 
dække det kaloriske behov. Det fremgaar ogsaa af for- 
søgene, forsaavidt som tabet af «kjød» ikke er tilstrække- 
ligt til at dække vægttabet*). Det samme forhold finder 
sted ogsaa i to af forsøgene med blandet kjød- og fedtkost 
(I og II). Særlig er i forsøg II differensen mellem vægttab 
og kjødtab for stor til at forklares paa anden maade end 
ved tab af legemsfedt. Nogen parallelisme mellem det saa- 
ledes beregnede fedttab og acetonuriens styrke fremgaar 
ikke af forsøgene. 
Den omstændighed, at fedtomsætning synes at være det. 
vigtigste aarsagsmoment til fremkaldelse af acetonuri, er 
hidindtil saagodtsom fuldstændig undgaaet opmærksomheden. 
Af nyere arbeider over acetonuri er Fosenfeld’s®°) det. 
eneste, 1 hvilket fedtets indflydelse paa en acetonuri dis- 
kuteres. Han tillægger det kun en modererende indflydelse, 
forsaavidt det paavirker æggehvideomsætningen. Rosen- 
feld's forsøg tillader imidlertie ikke de af ham dragne slut- 
ninger. De fleste af dem strækker sig kun over en dag, i 
hvilken tid acetonurien oftest endnu kun er lidet udviklet. 
Meget mere værdifulde er Hirschfeld's*) forsog. Hans 
forsøgsobjekter levede paa kulhydratfri kost lige indtil 10 () 
*) Cfr. Voit) S. 74 og 350. 
