Om aceton som stofvexelprodukt. 43 
dage. De viser da ogsaa en for hver dag tiltagende aceton- 
udskillelse i urinen, indtil 0,7 gr. pr. døgn, ved større mæng- 
der aceton tillige udskillelse af diacetsyre. Hirschfeld 
tillægger ikke fedtomsætningen nogen betydning for aceton- 
udskillelsen. Jeg har sammenstillet hans forsøgsresultater 
med hensyn paa dette punkt, men i disse kun antydningsvis 
kunnet paavise nogen parallelisme mellem fedtmængden i 
næringen og acetonuriens grad. De synes altsaa direkte at 
stride mod resultaterne af mine forsøg. Forklaringen paa 
denne uoverensstemmelse turde være at søge i to omstæn- 
digheder, for det første deri, at Hirschfeld's forsøgsindi- 
vider fik forholdsvis smaa mengder fedt, fra 46 til 197 gr., 
medens hos mine næringens fedtgehalt varierede mellem 25 
og 469 gr. pr. dag, for det andet i den baade af Rosenfeld 
og Hirschfeld gjorte erfaring, at acetonurien ved tilførsel 
af store mængder æggehvide er svagere end ved tilførsel 
af smaa. I Hirschfeld’s forsøg har aabenbart kostens 
fedtgehalt været saa liden, at æggehvidegehaltens variation 
har virket bestemmende paa acetonuriens grad, i mine for- 
søg er denne faktor traadt i baggrunden for virkningen af 
de store mængder fedt i næringen. 
Baade Rosenfeld og Hirschfeld er med Weintraud?®) 
enige i, at en acetonuri ikke er afhængig af, hvorvidt der 
destrueres legemsæggehvide. Hellerikke af mine forsog 
fremgaar nogen saadan afhængighed. Vi ser tvertimod stærk 
acetonuri ved paaviselig retention af kvælstof i organismen 
(forsøg I og II) og paa den anden side en aftagen af ace- 
tonurien, samtidig med, at kvælstoftabet stiger meget stærkt 
(forsøg II. Rosenfeld holder acetonurien — selvfølgelig 
under forudsætning af, at en kulhydratomsætning er ude- 
lukket — for «eine Function eines mässigen Eiweisszer- 
falles» og anser »ggehvjdestoffene i næringen som den 
