Om sandsynlighed og dens betydning logisk betragtet. 2 Å 
som forestilling antræffes den allerede hos Aristoteles. Han 
kjender intet uden den sandsynlige iagttagelse, naar han 
skal gjøre rede for, hvad der binder de ubevislige første 
principer til os. Hypothesens anvendbarhed inden forsk- 
ningen er imidlertid meget begrænset. Dens opgave er at 
udvikle eller sammenligne imaginerede muligheder. Den 
kan tjene til at anskueliggjøre visse kjendsgjerninger, ved 
hjælp af hvilke sandheden maa søges, men at finde sand- 
heden selv paatager den sig ikke, og den stiller ikke vor 
logiske natur tilfreds. Sin egen ufuldstændige beskaffenhed 
maa den aldrig gaa af glemme, og den kan siges væsentlig 
at gaa ud paa at ophæve sig selv. 
Hypothesen er logisk beslægtet med det begreb, der 
ovenfor gjentagende sysselsatte os, nemlig analogien. Om 
begge begreber gjælder, at de er af foreløbig karakter. Og 
navnlig maa analogien, der ikke som hypothesen er væsentlig 
konstruktiv, men selv antyder et vist forestillingsindhold, 
betragtet i forhold til den rene logik stilles i underordnet 
gruppe inden erkjendelsesnormerne. Allerede hos logikens 
fader finder vi dette anerkjendt. Aristoteles har vel lige- 
overfor den apodiktiske bevismethode opstillet den saakaldte 
dialektiske objektsundersøgelse, der med anvendelse af sand- 
synlighedsgrunde er virksom ved den induktive operation. 
Men han har anerkjendt denne fremgangsmaades rent pro- 
pædeutiske betydning, dens logiske svaghed. 
Idethele maa erkjendes, at nogen integrerende bestand- 
del af vort sjælelivs logiske apparat kan sandsynligheds- 
opfatningen ikke siges at repræsentere. Sandsynligheden 
har fundet anvendelse i induktionen; den magter ikke at 
legitimere en deduktion. Logikens gjenstand er fremdeles 
efter gammel aristotelisk definition beviset; men ligesom en 
inddeling efter sandsynlighed bliver en uvis og tilfældig, en 
